КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5956/2026
Справа № 752/20722/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

17 червня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Писаренком Сергієм Юрійовичем , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Ольшевської І.О. у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про захист прав споживача послуги,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила розірвати договір, укладений нею з Київським національним університетом імені Тараса Шевченка (далі КНУ) про надання послуги базування транспортного засобу, стягнути з відповідача оплачені кошти за ненадану послугу базування транспортного засобу з 05 червня 2025 року по 30 червня 2025 року у сумі 650 грн., збитки в розмірі 120,50 грн., пеню, нараховану відповідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме 3 % вартості послуги (750 грн.) за кожен день прострочення, починаючи з 05 червня 2025 року і до дня винесення рішення суду, моральну шкоду в розмірі 5000 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за розгляд даної справи.
Позов мотивувала тим, що у червні 2022 року звернулася до представника КНУ та уклала усний договір про надання послуг базування транспортного засобу на території, належній відповідачу, а саме облаштованій парковці для автомобілів по АДРЕСА_1. Істотними умовами даного договору були лише дві: місце базування - облаштована парковка (він же - майданчик для базування) по АДРЕСА_1 , та ціна послуги 600 грн., яку потрібно оплачувати в перших числах кожного місяця за наданими представником відповідача реквізитами. Також позивачем був заповнений бланк заяви, в якому зазначалося про надання місця базування авто на 2022 рік, інших умов надання даної послуги сторонами не погоджувалось. Послуга безперервно замовлялася позивачем у відповідача протягом більш ніж 3 років з червня 2022 року по червень 2025 року включно. Останнє замовлення та оплата послуги підтверджується платіжною інструкцією на суму 750 грн., в якій зазначено призначення платежу: ОСОБА_1 , за базування транспорту НОМЕР_1 , червень 2025 року. Хоча послуга була оплачена нею в повному обсязі і мала надаватися відповідачем у визначеному законом порядку до 30 червня 2025 року, представником відповідача було усно повідомлено позивача про дострокове розірвання договору та повідомлено про необхідність забрати авто з майданчика. В цей же день 05 червня 2025 року охороною майданчика базування на підставі вказівки представника відповідача було опущено шлагбаум на в`їзді на територію та не допущено позивача на майданчик та до визначеного місця базування. Оголошена їй відповідачем причина дострокового розірвання договору про надання послуги - займане нею місце необхідно віддати іншій особі, яка повернулася з-за кордону, також позивача повідомили, що для повернення внесеної оплати за послугу базування за червень 2025 року вона може звернутися до бухгалтерії. У листі-відповіді на запит позивача її було повідомлено відповідачем, що договір він не розривав, а припинив пропуск автомобіля на територію майданчика, чим підтвердив факт ненадання позивачу замовленої та оплаченої нею послуги з 05 червня 2025 року. Згідно відповіді КНУ, замовлена послуга не надавалася ОСОБА_1 в зв`язку з припиненням допуску на територію університету нібито в зв`язку з її діями і висловлюваннями, які негативно впливають на імідж університету та можуть завдати шкоди його діловій репутації.
Вказувала, що така причина ненадання виконавцем замовленої платної послуги базування транспортного засобу не передбачена ні законодавством, відповідно до якого відповідачем здійснюється надання платних послуг, ні локальним актом - Порядком, що регулює надання відповідачем послуги з базування транспортних засобів, ні законодавством про захист прав споживачів, отже, є незаконною причиною ненадання замовленої платної послуги відповідачем та порушенням прав позивача як споживача даної послуги.
Листом від 27 червня 2025 року КНУ запропонував позивачу здійснювати базування її авто на іншій локації університету, проте даний лист позивач отримала після завершення оплаченого періоду, у який послуга мала бути надана, крім того, локація базування є істотною умовою договору, згоди на зміну якої вона не надавала.
Станом на час подання позову борг (внесені кошти) відповідачем не повернуто.
Для відновлення своїх прав споживача, порушених відповідачем, ОСОБА_1 була вимушена вести з ним листування, в результаті якого нею було отримано повну інформацію про послугу, отримано письмово причину розірвання договору та у якій відповідачем визнано факт ненадання послуги. Витрати на таке листування в розмірі 120,50 грн. є реальними збитками згідно ст. 22 ЦК України.
Вказувала, що бажає скористатись правом, передбаченим ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на стягнення пені в розмірі 3 % вартості роботи (послуги) за прострочення послуги, вартість якої становить 750 грн., отже пеня за один день становить 22,5 грн., за 26 днів з 05 червня 2025 року по 30 червня 2025 року - 585 грн. Враховуючи, що відповідачем не здійснено повернення коштів станом на день подання позову, порушення є триваючим і загальний строк прострочення становить 72 дні, а пеня 1620 грн.
Крім того, їй було завдано моральну шкоду неправомірними діями відповідача: неукладення відповідачем письмового договору про надання послуги базування транспортного засобу з метою ускладнити розуміння прав та обов`язків сторін, а також умов дострокового розірвання договору, що порушує ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів»; ненадання повної, достовірної та доступної інформації про послугу, зокрема, ненадання споживачу для ознайомлення Порядку надання таких послуг; свавільне припинення надання замовленої (оплаченої) послуги базування транспортного засобу; свавільне дострокове розірвання договору з 05 червня 2025 року, оголошене позивачу представником відповідача; надання переваги іншому споживачу, що прямо заборонено законом, та повідомлення цього факту представником відповідача позивачу з метою її принизити; свавільне опущення шлагбауму при в`їзді на територію базування транспортного засобу і недопуск позивача до місця базування, що змусило її викликати поліцію; свавільне ненадання обладнаного майданчика для базування транспортного засобу; надання «відписок» та затягування з поверненням внесеної оплати за послугу базування за червень 2025 року.
Вказувала, що їй довелось зазнати негативних емоцій, стресу та моральних страждань, а також витрачати велику кількість часу та зусиль на підготовку, відправку запитів та заяв відповідачу, походів на Укрпошту для отримання відповідей, звернення до адвоката, оформлення з ним договору, передання інформації для підготовки позову, збору доказів. Маючи замовлену (оплачену) послугу базування, позивач після недопуску її на своє місце базування опинилася посеред вулиці, яка не має паркомісць, і їй довелося шукати вільне паркомісце далеко від власного дому, що призвело не лише до додаткових витрат часу, а й до глибоких моральних страждань та стресу. Вона перебувала у стані нервового напруження, що призвело до конфліктів у родині, емоційне напруження вплинуло на психологічний стан позивача. Виходячи з принципу розумності і справедливості, враховуючи ступінь та тривалість моральних страждань, вважала справедливим стягнути з відповідача відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Писаренка С.Ю. , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що факт наявності усного договору між сторонами підтверджується обставинами справи. Хоча укладений між сторонами договір має всі ознаки публічного договору (тобто з однаковими умовами надання такої послуги всім споживачам), існувала необхідність обговорення між сторонами істотної умови договору - місця (локації з конкретною адресою) базування транспортного засобу, зважаючи на той факт, що така послуга може надаватися відповідачем у різних локаціях м. Києва. Після досягнення згоди щодо місця базування автомобіля та згоди позивача на озвучену вартість такої послуги відповідачем були надані реквізити для оплати послуги та позивачем внесена оплата, що підтвердило факт укладення договору та замовлення послуги позивачем.
Вказувала, що надання послуги не може вважатися бездоговірним, адже послуга надається не будь-де, а в конкретно домовленому місці, яке має конкретний режим в`їзду/виїзду, послуга надається по конкретно домовленій ціні, сторони погодили строки внесення плати за послугу - щомісячно у перших числах місяця. Без укладення договору між сторонами послуга не могла б надаватися з такими умовами надання.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що договір між сторонами є публічним, а також дійшов хибного висновку, що черговий усний договір між сторонами не був укладений, тому відсутні підстави для його розірвання в судовому порядку, а також про те, що відповідач не був зобов`язаний укладати з позивачем черговий усний договір про надання послуги на наступний місяць та здійснювати дії, які б свідчили про прийняття ним зобов`язання щодо подальшого надання послуги, що призвело до залишення позову без задоволення.
Суд першої інстанції не звернув уваги на автоматичне продовження договору 36 разів по червень 2025 року, а також що договір є публічним і свобода договору на нього не поширюється, а також на вчинення конклюдентних дій відповідачем на виконання договору у червні 2025 року (надання місця базування 1-4 червня 2025 року), в зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що договір на червень 2025 року між сторонами був відсутній.
Наводила зміст п. 1.1-1.3 Порядку надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства фінансів України 23 липня 2010 року № 736/902/758, яким передбачено, що при наданні платних послуг, що не належать безпосередньо до сфери освітньої діяльності, застосовуються нормативно-правові акти, які регулюють надання послуг у відповідній сфері діяльності. Позивач у даних правовідносинах є замовником послуги базування транспортного засобу, тобто споживачем, відповідач - виконавцем, суть правовідносин - надання послуги.
Наголошувала, що обставина користування позивачем місцем базування транспортним засобом протягом 37 місяців поспіль підтверджена наданими доказами та не заперечувалась стороною відповідача. Жодних доказів укладення договору лише на один календарний місяць, а тим більше кожного його пролонгування сторонами шляхом укладення ще одного договору 36 разів у справі немає, бо таких не існує.
Той факт, що локальне положення передбачає, що послуга базування надається Університетом на один місяць, є обов`язком лише для відповідача, а для позивача, яку не ознайомлювали з Положенням під час укладення договору, не можна вважати обов`язковим до виконання нею, адже позивач уклала усний договір з відповідачем ще в червні 2022 року і продовжувала користуватись даною послугою, вносячи щомісячну оплату і вважаючи, що договір пролонгується автоматично на наступний місяць.
ОСОБА_1 у позові стверджувала, що відповідач не ознайомлював її з локальним Положенням (а отже, і з умовою надання послуги - щомісячного переукладання договору про надання послуги), відповідачем даний факт не заперечувався, тому суд першої інстанції, невірно застосовуючи Закон України «Про захист прав споживачів» та Порядок надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, допустив неправильне застосування норм матеріального права згідно ч. 2 ст. 376 ЦПК України.
Звертала увагу, що стороною позивача повідомлялось та стороною відповідача не заперечувалось, що послуга надавалась щомісячно з першого по останнє число місяця.
Вказувала, що абсурдними та взаємовиключними є висновки суду про те, що відповідачем не вчинено конклюдентних дій на надання послуги у червні 2025 року і встановлення факту того, що послуга відповідачем надавалася 1-4 червня 2025 року, тому що вчинення конклюдентних дій з боку відповідача, а саме допуск позивача до місця базування 1-4 червня 2025 року, а також оплата позивачем послуги за червень 2025 року беззаперечно свідчать про те, що укладений сторонами договір про надання послуги базування транспортного засобу пролонгувався на червень 2025 року.
Отже, відповідач повинен був забезпечити надання замовленої/оплаченої послуги позивачу до останнього числа червня 2025 року, і якщо він не бажав пролонгувати укладений договір на вересень 2025 року, то мав би повідомити про цей факт позивачу завчасно, щоб вона не вносила оплату за наступний місяць. Висновки суду про те, що банківське зарахування оплати є лише технічним наслідком операції та не відображає реального волевиявлення відповідача, було би вірним, якщо б відповідач повідомив позивача про припинення укладеного договору та/або його небажання продовжувати укладений договір на наступний місяць, а позивач все одно внесла б оплату на наступний місяць.
За даних обставин справи, коли договір між сторонами укладався лише один раз у червні 2022 року і в подальшому автоматично пролонгувався внаслідок конклюдентних дій сторін (з боку відповідача надання місця базування та допуск до наданого місця, з боку позивача чергове внесення оплати на наступний місяць), які продовжувались з боку відповідача 1-4 червня 2025 року, вказувала, що висновки суду першої інстанції про те, що договір між сторонами на червень 2025 року не був укладеним і з боку відповідача не вчинялися конклюдентні дії на його виконання у червні 2025 року, свідчать про невідповідність висновків суду обставинам справи.
Щодо неправильного посилання суду на свободу договору, пояснювала, що укладений між сторонами договір про надання послуги базування транспортного засобу містить всі ознаки публічного договору, і хоча відповідач прямо не є підприємцем, нормативними актами, на які він посилається як на підставу надання ним платних послуг споживачам, є ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» та п.п. 18 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами освіти, що належать до державної і комунальної форми власності», прямо передбачено та дозволено надання ним платних послуг поряд з його основною діяльністю у сфері освіти. Тому договір, укладений між сторонами, не можна вважати приватним. Натомість, згідно ст. 633 ЦК України, умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів і підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).
Зазначала, що зважаючи на публічність укладеного сторонами договору, окреме укладення договору на червень 2025 року не може вважатися необхідним, адже публічний договір є укладеним з моменту акцепту (в даному випадку - внесення споживачем оплати послуги).
Щодо позовної вимоги про розірвання договору пояснювала, що як свідчать обставини справи, договір між сторонами був укладений на невизначений строк, з щомісячною оплатою замовленої послуги базування транспортного засобу. Договір між сторонами автоматично пролонгувався кожного місяця без додаткових дій сторін на його укладення на кожен окремий місяць, і так тривало 37 місяців. На червень 2025 року укладений договір теж автоматично пролонгувався 01 червня 2025 року і обидві сторони вчинили дії на його виконання: відповідач надав місце базування транспортного засобу 1-4 червня 2025 року, допускаючи авто позивача до місця базування на майданчику на АДРЕСА_1, а 05 червня 2025 року авто випустив та більше не допустив до місця базування, заявивши, що розриває договір з позивачем. Зважаючи на те, що згоди позивача на розірвання договору не було, а також те, що пізніше відповідач повідомив письмово позивача не про факт розірвання договору, а про відмову від його виконання, договір необхідно розірвати за рішенням суду за фактом його істотного порушення стороною відповідача. 
Посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 09 грудня 2020 року справі № 199/3846/19, в якій наведено критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, зазначала, що очевидним є факт, що порушення договору про надання послуги базування транспортного засобу в зв`язку з недопуском авто до місця базування є істотним та тягне за собою для позивача неможливість досягнення мети договору (користування місцем базування транспортного засобу).
Стверджувала, що відповідь позивача на відзив було подано 01 жовтня 2025 року та отримано відповідачем 03 жовтня 2025 року. Згідно наступної реєстраційної картки вхідного документу в системі «Електронний суд», 21 жовтня 2025 року представником відповідача подано пакет документів з назвою «Заперечення», короткий зміст документу: «на відповідь на відзив 752/20722/25». Дані «Заперечення» датовані теж 21 жовтня 2025 року. Отже, суд першої інстанції врахував заперечення та посилання на їх наявність у своєму рішенні, хоча вони були подані з порушенням встановленого строку на їх подання, а саме не пізніше п`яти днів з дня отримання відповідач відповідача на відзив, як зазначено в ухвалі суду від 08 вересня 2025 року про відкриття провадження.
Повідомляла, що витрати позивача на правничу допомогу на стадії розгляду в суді першої інстанції становили 5000 грн., в подальшому збільшились додатково в зв`язку з переходом на стадію апеляційного розгляду та необхідністю подання апеляційної скарги ще на 7500 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що Київським національним університетом імені Т.Шевченка здійснюється надання платних послуг відповідно до ст. 73 Закону України «Про вищу освіту», Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установам та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796, наказу № 1036 від 16 грудня 2024 року «Про затвердження переліку платних послуг, Порядку організації запровадження послуги з надання у короткострокове (на строк до одного місяця) користування місць для базування транспортних засобів на території Київського національного університету імені Т.Шевченка», затвердженого наказом від 28 грудня 2021 року № 1091-32 (а. с. 62).
Визначено 9 адрес у м. Києві, за якими КНУ надає послуги з надання у короткострокове (на строк до одного місяця) користування місць для базування транспортних засобів (а. с. 117).
Згідно п. 1.2, 1.3 Порядку № 1091-32 (а. с. 64 - 70), Університет зобов`язується безкоштовно надати замовнику послуги (користувачу) повну, доступну та достовірну інформацію щодо умов її надання, вартості. порядку та строку оплати. Безпосереднє надання послуги та її оформлення здійснюють відповідальні працівники структурних підрозділів Університету, що задіяні в процесі надання цієї послуги.
Пунктами 4.1, 4.4 Порядку № 1092-32 передбачено, що оплата послуги здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунок Університету через установи банків, вказуючи призначення платежу «за послугу з базування ТЗ». Власнику транспортного засобу, що користується послугою короткострокового базування (строком до одного місяця), надається право на розміщення транспортного засобу в одному й тому ж місці (машиномісці). У разі потреби в зміні місця базування транспортного засобу його переміщення провадиться за рішенням посадової особи, яка видала дозвіл на короткострокове базування чи особою, відповідальною за контроль надання послуги.
Згідно п. 5.1.4 Порядку № 1092-32 дозвіл на базування транспортного засобу видається після внесення оплати за послугу з наданням підтверджуючих документів про сплату послуги.
Згідно п. 6.2 Порядку № 1092-32, Університет зобов`язаний надати обладнаний майданчик для базування транспортних засобів, здійснювати контроль за сплатою послуги власниками транспортних засобів, запобігати несанкціонованому базуванню транспортних засобів на майданчиках.
Згідно п. 7.2 Порядку № 1092-32, сторони несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах, передбачених умовами цього Порядку (чи додаткової угоди, договору) та чинним законодавством України.
Згідно п. 10.9 Порядку № 1092-32, власнику транспортного засобу, який перебуває в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в`їзд та виїзд на місце базування не дозволяється.

ОСОБА_1 до позову надано копії платіжних інструкцій, у яких зазначено призначення платежу «За базування транспорту, ОСОБА_1 , НОМЕР_1 (або Renault)» та місяць оплати послуг: від 03 червня 2025 року в розмірі 750 грн., від 05 травня 2025 року в розмірі 750 грн., від 31 березня 2025 року за квітень в розмірі 750 грн., від 07 березня 2025 року в розмірі 750 грн., від 31 січня 2025 року в розмірі 150 грн. за січень + 750 грн. за лютий, від 04 січня 2025 року в розмірі 600 грн., а також з 09 червня 2022 року по грудень 2024 року включно, виходячи з вартості наданої послуги в розмірі 600 грн. щомісячно (а. с. 9 - 60). 

Листом Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Національної поліції України від 15 липня 2025 року на запит ОСОБА_1 повідомлено, що звернення, зареєстроване до ІКС «Інформаційний портал Національної поліції України» Голосіївського УП від 05 червня 2025 року щодо конфліктної ситуації, яка виникла з охоронником на паркувальному майданчику КНУ ім. Т.Шевченка, розглядалась відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян». В зв`язку з відсутністю в події ознак адміністративного чи кримінального правопорушення матеріали за вказаним зверненням списано до справи Голосіївського УП (а. с. 61).

Листом КНУ від 27 червня 2025 року № 01/933-26 на запит ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з Порядком № 1091-32 надання послуги з розміщення транспортного засобу на майданчиках Університету більше ніж на одну добу надається строком на один місяць, за умови оплати послуги шляхом перерахування коштів на рахунок Університету через установи банків з вказанням призначення платежу «за послугу з базування ТЗ». Щодо позбавлення місця короткострокового базування транспортного базування, повідомлено, що в ході розгляду звернення було витребувано пояснення працівників охорони Університету, а також окремих осіб, які користуються послугою базування транспортного засобу, та встановлено, що допуск на територію Університету було припинено для ОСОБА_1 в зв`язку з її діями та висловлюваннями, які негативно впливають на імідж Університету та можуть завдати шкоди його діловій репутації. З метою припинення вчинення зазначених дій та упередження можливих негативних наслідків працівниками охорони Університету були вжиті відповідні заходи. Дозволу на короткострокове базування транспортного засобу на машиномісце майданчика Університету ОСОБА_1 не позбавляли, а лише припинили пропуск автомобіля на територію майданчика. Принагідно нагадано, що послуга з базування транспортного засобу, надана ОСОБА_1 , завершується 30 червня 2025 року. Внесену нею оплату за надання послуги з базування транспортного засобу може бути повернуто ОСОБА_1 у встановленому чинним законодавством порядку. Враховуючи, що ОСОБА_1 є дружиною викладача Університету - учасника АТО та діючого військовослужбовця ЗСУ, з метою уникнення конфліктних ситуацій в майбутньому, запропоновано базування транспортного засобу здійснювати на вільному машиномісці іншої локації Університету (а. с. 62 - 63).
На а. с. 110 - 114 знаходяться копії доповідних на ім`я ректора КНУ, складених заступником начальника відділу охорони та безпеки від 21 червня 2025 року, громадянки, яка користується парковою на базуванні, від 06 червня 2025 року, сторожів відділу охорони КНУ від 05 червня 2025 року та 21 червня 2025 року щодо поведінки ОСОБА_1 на парковці.
Копію зазначеного листа КНУ від 27 червня 2025 року № 01/933-26 ОСОБА_1 отримала 30 червня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 108).
17 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до КНУ з повторною заявою про повернення коштів, у якій вимагала донарахувати пеню відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в зв`язку з простроченням надання (ненаданням) послуги з 05 червня 2025 року, яка за 26 днів становить 1335 грн. Просила здійснити повернення коштів на її карту, з якої було здійснено оплату, та повідомлено номер рахунку у форматі IBAN (а. с. 73 - 74).
На копії заяви ОСОБА_1 від 17 липня 2025 року, яка була долучена відповідачем до матеріалів справи разом із відзивом на позовну заяву, наявні рукописні відмітки, здійснені посадовими особами відповідача, про те, що транспортний засіб базувався з 01 червня 2025 року по 05 червня 2025 року включно, та проставлено резолюцію «Прошу підготувати акт звірки» (а. с. 104).
Листом КНУ від 30 липня 2025 року № 01/1165-26 на звернення ОСОБА_1 повідомлено, що нею не було долучено до запиту договір про надання платної послуги з базування транспортного засобу і що у неї з Університетом відсутні будь-які договірні відносини, тому її право щодо нарахування пені є надуманим. Повідомлено, що для повернення коштів ОСОБА_1 має надати довідку про реквізити до бухгалтерії Університету, якої не було долучено до заяви від 17 липня 2025 року, тому Університет не може перерахувати кошти. Крім цього, Університет надає акти звірки взаєморозрахунків за період з 01 червня по 25 липня 2025 року, які просив підписати та надіслати на адресу Університету (а. с. 71).
Згідно акту звірки взаєморозрахунків за період з 01 червня по 25 липня 2025 року, складеного уповноваженими особами КНУ, після відображення у звіті додаткових проводок сальдо на 25 липня 2025 року становить суму 650 грн. на користь ОСОБА_1 (а. с. 72).
На листування з КНУ з приводу вищевикладених обставин ОСОБА_1 витрачено 120,50 грн., які складаються з поштових витрат на відправлення листів та придбання конвертів, що підтверджується фіскальними чеками та копіями накладних (а. с. 75 - 76).
31 серпня 2025 року після подачі до суду даного позову КНУ здійснило безготівковий перерахунок на користь ОСОБА_1 в розмірі 650 грн. з призначенням платежу «Повернення за базування ТЗ ОСОБА_1 » (а. с. 101). 

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.
Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).
У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою.
Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.
Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Згідно ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 905 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796 затверджено Перелік платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, підпунктом 18 п. 8 якого передбачено надання у короткострокове (на строк до одного місяця) користування відповідно до законодавства місць для базування, зберігання транспортних засобів, зокрема пристаней, причалів, аеродромів, місць для стоянки автомобілів у разі, коли це не погіршує умов навчання або соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у відповідному закладі (установі) освіти.

Згідно п. 1.1 Порядку надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23 липня 2010 року № 736/902/758, дія цього Порядку поширюється на навчальні заклади, що належать до державної і комунальної форм власності, у частині надання платних послуг, відповідно до розділів 2-8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796 (796-2010-п ) (із змінами).
Згідно п. 1.3. Порядку, у цьому Порядку наведені нижче терміни вживаються у такому значенні:
замовник - фізична чи юридична особа, яка на підставі договору (контракту, заяви) з навчальним закладом замовляє навчальному закладу платну послугу для себе або іншої особи, беручи на себе фінансові зобов`язання щодо її оплати;
навчальні заклади - дошкільні, позашкільні, загальноосвітні, професійно-технічні, вищі навчальні заклади, заклади післядипломної освіти, підвищення кваліфікації та перепідготовки, методичні установи, інші установи та заклади системи освіти. До навчальних закладів у цьому Порядку віднесено також навчальні заклади - структурні підрозділи навчальних закладів, що діють згідно із затвердженими положеннями та безпосередньо надають платні послуги замовникам;
послуга - термін вживається у значенні, визначеному Законом України «Про захист прав споживачів». 
Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно п. 1.4 Порядку, навчальний заклад зобов`язаний безкоштовно надати замовнику повну, доступну та достовірну інформацію щодо порядку та умов надання конкретної платної послуги, її вартості, порядку та строку оплати. 
Згідно п. 1.6. Порядку, платні послуги, визначені цим Порядком, надаються на підставі: письмової заяви - для фізичної особи, що складається в довільній формі; договору (контракту) - для фізичної або юридичної особи; за фактом оплати надання платної послуги у порядку, визначеному законодавством.
Згідно п. 1.2 Порядку, при наданні платних послуг, що не належать безпосередньо до сфери освітньої діяльності, застосовуються нормативно-правові акти, які регулюють надання послуг у відповідній сфері діяльності. 

Згідно ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ).
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем здійснювалася щомісячна оплата відповідачу за надану ним послугу користування місцем для базування транспортного засобу у 2022, 2023, 2024 роках та у 2025 році, заборгованість позивача щодо сплати за надані послуги за будь-який місяць відсутня, і жодна зі сторін на наявність такої заборгованості не посилалася.

Також суд першої інстанції встановив, що строки (дати) внесення щомісячної оплати різнилися, що свідчить про відсутність між сторонами домовленості щодо конкретного терміну оплати послуги, а здійснення позивачем оплати в різні календарні дні місяця приймалося відповідачем.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується позивач в апеляційній скарзі, що сторони дійсно укладали усний договір щодо базування транспортного засобу позивача на території відповідача, що підтверджується фактом систематичного внесення позивачем оплати та фактичним забезпеченням відповідачем місця для базування її транспортного засобу в локації, погодженій сторонами усно та такій, що тривалий час їх влаштовувала.

Зі змісту позову судом першої інстанції встановлено, що позивач зазначала про підписання нею бланку заяви про надання їй місця для базування автомобіля на 2022 рік, однак вказаний документ до суду не надано. Водночас зазначена обставина не є спірною між сторонами, а взаємна поведінка сторін протягом тривалого часу свідчить про наявність договірних правовідносин. 

За даних обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо місця базування транспортного засобу позивача до червня 2025 року.

Крім того, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що відносини між сторонами відбуваються з особливостями, з огляду на Порядок надання короткострокового (на строк до одного місяця) користування місцем для базування транспортних засобів на території КНУ імені Т.Шевченка, який долучений до матеріалів справи як позивачем, так і відповідачем, аналіз змісту даного документу надає підстави для висновку, що послуга базування транспортного засобу, яку надає КНУ імені Т. Шевченка, є короткостроковою та здійснюється на строк до одного місяця.

З огляду на це суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кожного місяця така послуга може надаватися лише за окремою волею та погодженням сторін, а Порядок не містить норм щодо її автоматичного поновлення або обов`язкового продовження незалежно від волевиявлення відповідача, і що правовідносини щодо надання послуги мають характер окремих щомісячних домовленостей, зокрема і усних, що вимагають підтвердження з боку обох сторін у кожному наступному періоді, і що між сторонами у період до червня 2025 року фактично укладався усний, оплатний та короткостроковий договір про надання послуг.

Такі висновки суду узгоджуються не лише з вимогами локального акту, яким є наявний в матеріалах справи Порядок надання короткострокового (на строк до одного місяця) користування місцем для базування транспортних засобів на території КНУ імені Т.Шевченка, а й ч. 1 ст. 905 ЦК України, якою передбачено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами, Переліком платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 796, підпунктом 18 п. 8 якого передбачено надання у короткострокове (на строк до одного місяця) користування відповідно до законодавства місць для базування, зберігання транспортних засобів. 

Враховуючи вищевикладене, оскільки строк дії договору про надання послуг, які надаються відповідачем, обмежений вимогами закону, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що локальне Положення, яке передбачає, що послуга базування транспортного засобу надається університетом на один місяць, є обов`язком лише для відповідача, а для позивача, яку не ознайомлювали з Положенням під час укладення договору, його не можна вважати обов`язковим до виконання нею.

Доводи апеляційної скарги, що позивач, яка уклала договір з відповідачем ще у червні 2022 року, продовжувала користуватись даною послугою, вносячи щомісячну оплату, вважаючи, що договір пролонгується автоматично на наступний місяць, не впливають на природу правовідносин з надання послуги між сторонами, які вірно визначив суд першої інстанції, як такі, що мають характер окремих щомісячних домовленостей, зокрема і усних, що вимагають підтвердження з боку обох сторін у кожному наступному періоді.

Крім того, висновки суду першої інстанції щодо надання відповідачем послуг позивачу на підставі окремих щомісячних домовленостей узгоджуються з пунктом 1.6 Порядку надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23 липня 2010 року № 736/902/758, згідно якого послуги, визначені цим Порядком, надаються в тому числі за фактом оплати надання платної послуги у порядку, визначеному законодавством, а також п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом.

Відтак, доводи апеляційної скарги, що договір між сторонами укладався лише один раз та пролонгувався 36 разів, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

З огляду на відсутність між сторонами домовленості щодо конкретного терміну оплати послуги, яка надавалась відповідачем позивачу, така послуга надавалась помісячно, тобто не на місяць після внесення оплати позивачем - з дати внесення коштів, а на календарний місяць, тобто з першого по останнє число місяця.

Дані обставини також підтверджуються листом КНУ від 27 червня 2025 року № 01/933-26, в якому ОСОБА_1 нагадано, що послуга з базування транспортного засобу, надана ОСОБА_1 , завершується 30 червня 2025 року, а також тим, що відповідачем 31 серпня 2025 року було повернуто ОСОБА_1 650 грн. за 26 календарних днів невикористання короткострокової послуги платіжною інструкцією від 27 серпня 2025 року, а також змістом відзиву на позовну заяву (а. с. 96, 101).

Разом із тим, дійшовши висновку, що позивач здійснила оплату за червень 2025 року, але відповідач не виявив волі до укладення з нею чергового усного договору, що підтверджується припиненням доступу до місця базування з 05 червня 2025 року, суд першої інстанції залишив поза увагою, що з 01 по 04 червня 2025 року відповідачем, який допускав транспортний засіб позивача до місця базування, надавалася послуга базування транспортного засобу, тобто здійснено конклюдентні дії на підтвердження укладення договору на червень 2025 року. 

Отже, висновки суду першої інстанції, що відсутність конклюдентних дій на користь надання послуги, припинення доступу до місця базування та ініціювання повернення невикористаної частини коштів свідчать про те, що в червні 2025 року сторони нового договору не уклали, є помилковими і не відповідають обставинам справи.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин принцип свободи договору, закріпленого в цивільному законодавстві, який передбачає, що жодна зі сторін не може бути примушена до укладення договору, та дійшов передчасного висновку, що відповідач не був зобов`язаний укладати з позивачем черговий усний договір про надання послуги на наступний місяць, а також не був зобов`язаний здійснювати конклюдентні дії, які б свідчили про прийняття ним зобов`язання щодо подальшого надання послуги.
Такі висновки суперечать п. 5.1.4 Порядку № 1092-32, яким передбачено, що дозвіл на базування транспортного засобу видається після внесення оплати за послугу з наданням підтверджуючих документів про сплату послуги.

Тобто, за відсутності інших обов`язкових умов, після внесення замовником оплати за послугу з наданням підтверджуючих документів про сплату послуги у виконавця виникає зустрічний обов`язок надати замовнику дозвіл на базування транспортного засобу, а отже договір надання послуги базування транспортного засобу, укладений сторонами, має ознаки публічного, тобто такого, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо), умови якого встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України), а отже відповідач, якому дозволено надання платних послуг поряд з його основною діяльністю у сфері освіти, не мав права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві (позивачу) відповідних послуг (ч. 4 ст. 633 ЦК України).

Крім того, дійшовши висновку, що черговий усний договір між сторонами не був укладений, тому відсутні підстави для його розірвання в судовому порядку, суд першої інстанції не врахував, що листом від 27 червня 2025 року № 01/933-26, відповідач повідомив, що послуга з базування транспортного засобу, надана ОСОБА_1 , завершується 30 червня 2025 року, тобто КНУ фактично визнавав укладення договору надання послуги базування транспортного засобу за червень 2025 року, проте за наявності чинного договору не надавав їй оплачених послуг з 05 червня 2025 року.

Також, посилаючись на наявність системних скарг від охорони та інших користувачів щодо поведінки позивача на майданчику паркування, а саме щодо неправильного паркування, конфліктності, використання нецензурної лексики та погроз, як підставу для припинення позивачу пропуску автомобіля на територію майданчика, відповідач не врахував, а суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що згідно п. 10.9 Порядку № 1092-32, в`їзд та виїзд на місце базування не дозволяється лише власнику транспортного засобу, який перебуває в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, однак таких фактів щодо позивача відповідачем не повідомлено і суд їх не встановлював.

Інших підстав, які би звільняли відповідача від обов`язку надання позивачу оплаченої нею послуги з надання у короткострокове користування місця для базування транспортного засобу, КНУ не повідомив, а суд першої інстанції не встановив. 

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитися з передчасними висновками суду першої інстанції, що під час судового розгляду не встановлено фактів порушення відповідачем прав позивача, тобто ані умов укладеного між сторонами усного договору про надання послуг, ані положень Закону України «Про захист прав споживачів», та про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення збитків, пені, витрат на правову допомогу та відшкодування моральної шкоди.

Отже, суд першої інстанції фактично залишив спір невирішеним, а права позивача як споживача послуги - незахищеними.

Також апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції врахував заперечення відповідача на відповідь на відзив та послався на їх наявність у своєму рішенні, хоча вони були подані з порушенням встановленого строку на їх подання, як зазначено в ухвалі суду від 08 вересня 2025 року про відкриття провадження.
Дійсно, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року про відкриття провадження встановлено, що відповідач не пізніше п`яти днів з дня отримання відповіді позивача на відзив до початку розгляду справи по суті має право підготувати заперечення на відповідь на відзив та направити позивачеві та суду з підтвердженням такого направлення учасників справи.

Як вбачається із квитанції про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС, долученої до відповіді на відзив, відповідач отримав відповідь на відзив 02 жовтня 2025 року, проте заперечення направив лише 21 жовтня 2025 року. Разом із тим, наслідків пропущення процесуального строку, встановленого судом, які передбачені ст. 126 ЦПК України, у вигляді залишення без розгляду, суд першої інстанції до вказаного заперечення не застосував.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, таке рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов ОСОБА_1 по суті, апеляційний суд виходить із того, що між сторонами згідно Порядку організації запровадження послуги з надання у короткострокове (на строк до одного місяця) користування місць для базування транспортних засобів на території Київського національного університету імені Т.Шевченка», затвердженого наказом від 28 грудня 2021 року № 1091-32 було укладено договір надання послуг, за умовами якого відповідач в період з 01 по 30 червня 2025 року мав надавати позивачу обладнаний майданчик для базування транспортних засобів з правом на розміщення транспортного засобу в одному й тому ж місці (машиномісці), однак з 05 червня 2025 року в односторонньому порядку припинив надання послуг, при цьому про причини такого припинення, які не передбачені Порядком, повідомив позивача письмово лише листом від 27 червня 2025 року, який вона отримала 30 червня 2025 року, тобто в день закінчення строку дії договору (а. с. 106 - 108).

Також апеляційний суд враховує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів», що випливає з системного тлумачення п. 1.2 Порядку надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23 липня 2010 року № 736/902/758, а саме, що при наданні платних послуг, що не належать безпосередньо до сфери освітньої діяльності, застосовуються нормативно-правові акти, які регулюють надання послуг у відповідній сфері діяльності, та враховуючи, що згідно п. 1.3 Порядку, термін «послуга» вживається у значенні, визначеному Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Таким чином, оскільки відповідач не надавав, а отже прострочив надання замовленої на червень 2025 року послуги базування транспортного засобу з 05 червня 2025 року по 30 червня 2025 року, вартість якої складала 750 грн., позивач відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» має право на стягнення з нього пені за прострочення надання послуги, яка за день становить 22,5 грн., а за 26 календарних днів з 05 червня 2025 року по 30 червня 2025 року - 585 грн.

Разом із тим, після припинення строку дії договору 30 червня 2025 року між сторонами не існує споживчих правовідносин, і з моменту припинення дії договору на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується, в зв`язку з чим апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення пені до дня винесення рішення суду не ґрунтуються на вимогах закону і задоволенню не підлягають.

Крім того, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню вимога про розірвання договору, з огляду на те, що строк дії договору закінчився 30 червня 2025 року, а відповідно до сталої та послідовної позиції Верховного Суду розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17, від 14 липня 2021 року у справі № 911/1442/19, від 21 червня 2022 року у справі № 911/3276/20, від 10 вересня 2025 року у справі № 736/1270/22.

Також не може бути задоволена вимога про стягнення неоплачених коштів за ненадану послугу базування в сумі 650 грн., оскільки така вимога була добровільно виконана відповідачем 31 серпня 2025 року після звернення ОСОБА_1 до суду.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що для відновлення своїх порушених відповідачем прав їй довелось вести листування з відповідачем, в результаті якої отримано необхідну інформації для звернення з даними позовом, і витрати на таке листування в розмірі 120,50 грн., що підтверджується копіями накладних Укрпошти та фіскальними чеками на придбання конвертів, є реальними збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; ) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Розглядаючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить із того, що діями відповідача позивачу було заподіяно моральну шкоду, оскільки дії Університету, пов`язані з безпідставною відмовою у наданні оплачених послуг, призвели до неможливості користування позивачем паркомісцем, на що вона правомірно очікувала, та до витрачання додаткових зусиль та часу для захисту порушених прав. Виходячи із засад розумності та справедливості, апеляційний суд визначає відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн., яка є співмірною глибині душевних переживань позивача, їх тривалості та можливості відновлення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 завдані збитки в сумі 120,50 грн., пеню в розмірі 585 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду немайнова вимога залишається без задоволення, а в частині майнових вимог позов задоволено на 13 % (стягнуто 1705,50 грн. із загальної ціни позову 12390,05 грн.), з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги, пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 157,46 грн.

Крім того, на підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, до апеляційної скарги надано копію договору про надання правничої допомоги, укладеного ОСОБА_1 з адвокатським бюро «Сергія Писаренка» 01 серпня 2025 року, за умовами якого виконавець бере на себе зобов`язання з надання правничої допомоги: представництво інтересів клієнта (складання процесуальних документів та представництво у судових засіданнях у разі необхідності) під час здійснення цивільного судочинства у Голосіївському районному суді м. Києва (та за наявності потреби у інших судах та судах вищих інстанцій) у справі за позовом клієнта до НТУ про захист прав споживача послуги. Згідно п. 4.1 договору, порядок обчислення гонорару за надання професійної правничої допомоги клієнту за цим договором є фіксованим та становить 5000 грн. - представництво інтересів клієнта під час здійснення цивільного судочинства у суді першої інстанції (складання процесуальних документів та представництво у судових засіданнях у разі необхідності), 7500 грн. - представництво інтересів клієнта під час здійснення цивільного судочинства у суді апеляційної інстанції (складання процесуальних документів та представництво у судових засіданнях у разі необхідності). Згідно п. 4.4. договору, гонорар сплачується клієнтом виконавцю у готівковій або безготівковій формі на підставі підписаних сторонами актів здачі-прийняття наданих послуг не пізніше 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду по справі, в якій здійснювалось представництво інтересів клієнта;
копію акту здачі-прийняття наданих послуг № 1 від 15 грудня 2025 року, підписаного ОСОБА_1 з адвокатським бюро «Сергія Писаренка», згідно якого виконавець в особі адвоката адвокатського бюро Писаренко С.Ю. надав клієнту зазначені види правничої допомоги: судове представництво у Голосіївському районному суді м. Києва у справі № 752/20722/25 за позовом ОСОБА_1 до КНУ про захист прав споживачів послуги - 5000 грн., клієнт підтверджує, що вказані види правової допомоги повністю з ним узгоджені;
копію рахунку адвокатського бюро на оплату № 1 від 15 грудня 2025 року на суму 5000 грн.;
копію акту здачі-прийняття наданих послуг № 2 від 17 грудня 2025 року, підписаного ОСОБА_1 з адвокатським бюро «Сергія Писаренка», згідно якого виконавець в особі адвоката адвокатського бюро Писаренко С.Ю. надав клієнту зазначені види правничої допомоги: судове представництво у Київському апеляційному суді у справі № 752/20722/25 за позовом ОСОБА_1 до КНУ про захист прав споживачів послуги - 7500 грн., клієнт підтверджує, що вказані види правової допомоги повністю з ним узгоджені;
копію рахунку адвокатського бюро на оплату № 1 від 15 грудня 2025 року на суму 7500 грн.;
детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом адвокатського бюро «Сергія Писаренка».

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Згідно правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Апеляційний суд враховує, що наданий адвокатом обсяг послуг відповідає критерію реальності, а їх розмір є обґрунтованим, зважаючи на складність справи, ціну позову та обсяг фактично виконаної роботи.
Разом із тим, оскільки за наслідками апеляційного перегляду загальна частка задоволених майнових вимог становить 13 %, а немайнова вимога залишається незадоволеною, розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягає пропорційному зменшенню до 500 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Писаренком Сергієм Юрійовичем, задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про захист прав споживача послуги задовольнити частково.
Стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка (м. Київ вул. Володимирська 60 код ЄДРПОУ 02070944) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) завдані збитки в сумі 120,50 грн., пеню в розмірі 585 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 500 грн.
Стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка в дохід держави судовий збір в розмірі 157,46 грн.
В решті позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 червня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.