Справа №:755/22010/24
Провадження №: 2/755/381/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"18" травня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Катющенко В.П., розглянувши за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, треті особи: Десята київська державна нотаріальна контора, П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, - 
В С Т А Н О В И В:
Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд: зняти арешт з усього майна, що належало громадянину України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому числі зняти арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 4996165, що зареєстровано 22.05.2007 Десятою київською державною нотаріальної конторою на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві АК №425074 від 17.05.2007 та припинити обтяження і заборони, що існують щодо нього.
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її син - ОСОБА_3 . Після його смерті позивач, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого була заведена спадкова справа №500/2023 від 26.04.2023. Спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_2 є позивач та малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як такі, що прийняли спадщину за законом, в рівних долях кожен, що підтверджується довідкою П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 22.03.2024 №1323/01-14. Однак під час оформлення спадкового майна, при перевірці нотаріусом інформації з Державного реєстру речових прав, стало відомо про те, що на нерухоме майно спадкодавця на квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт, наявність якого є перешкодою для видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом.
Право власності на вказану квартиру набуто на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 11.08.1998 згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та розпорядженням від 11.11.1993 № 63-942.
Маючи намір набути спадок на зазначене майно після смерті сина, а також здійснити реєстрацію права власності на житло, їй стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. 28.02.2024 звернулась із заявою про зняття арешту до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). 13.06.2024 Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 13.11.2024 №135314 повідомив, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень постанову АА № 425074 від 17.05.2007 щодо стягнення боргу з ОСОБА_2 не вдалося ідентифікувати, у Відділі відсутня можливість у наданні позивачу доцільної інформації щодо зазначеного арешту. При цьому, ВДВС повідомив, що згідно частини першої статті 59 Закону, особа, яка вважає що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20.12.2024 (головуючий суддя - Арапіна Н.Є.) відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, яким роз`яснено право подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки.
Копію ухвали суду про відкриття провадження учасники справи отримали 20.12.2024, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
23.12.2024 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд в задоволені позовних вимог позивача відмовити повністю.
Цього ж дня, від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
26.12.2024 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.
Розпорядженням керівника апарату Дніпровського районного суду міста Києва № 733 від 07.04.2025, відповідно до п.п. 2.3.50 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи.
09.04.2025 цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десятої київської державної нотаріальної контори, П`ятнадцятої київської державної нотаріальна контора про зняття арешту з майна, була передана в провадження судді Катющенко В.П., відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2025.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11.04.2025, дана цивільна справа прийнята до свого провадження суддею Катющенко В.П., розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін.
Копію вищевказаної ухвали суду учасники справи отримали 13.04.2025, що підтверджується довідками про доставку електронного документу.
Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло.
Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 
Під час розгляду даної справи та ухвалення рішення суд враховує, що найменування відповідача - Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), змінено на Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками якого записані ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 06.04.1977 виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с.21).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 25.04.2023 виданим Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.43).
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.08.1998 виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, квартира АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_6 (а.с.31).
Згідно листа П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 22.03.2024, спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_2 є мати, ОСОБА_1 , та малолітній син, ОСОБА_2 , як такі, що прийняли спадщину за законом, в рівних долях кожен (а.с.22).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта, наявний запис про обтяження нерухомого майна ОСОБА_7 , № 4996165 від 22.05.2007, а саме: накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ., підстава: постанова АК №425074, 17.05.2007, ВДВС Дніпровського району, заборона №76 (а.с.23, 25).
Листом Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) № 24613 від 05.03.2024, ОСОБА_1 повідомлено, що на виконанні у відділі перебувала постанова № АК №425074 від 17.05.2007 щодо стягнення боргу з ОСОБА_2 , іншої інформації не надано.
При цьому, із постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.05.2007 винесеної державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції, на примусовому виконанні у відділі перебуває постанова б/н видана 17.07.2006 Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення штрафу з ОСОБА_2 на користь держави в сумі 68 грн (а.с.34).
Листом від 10.12.2024 Голосіївський районний суд міста Києва повідомив уповноваженого представника позивача про неможливість надання копії постанови за 2006 рік відносно ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю алфавітних покажчиків по справам про адміністративні правопорушення з 2001 по 2010 роки (а.с.27).
Листом Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) № 135314 від 13.11.2024, Фіст В.Д., посилаючись на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», повідомлено про те, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Проте повідомлено, що перевіркою АСВП встановлено, що постанову АК №425074 від 17.05.2007 щодо стягнення боргу з ОСОБА_2 не вдалось ідентифікувати (а.с.24).
Згідно зі ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], №33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).
Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrichv. France) від 22.09.1994, серія А, №296-A, сс. 1920, п. 42).
За нормою ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
За вимог до ст. 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
За правилом частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)).
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, порушує права власника на мирне володіння своїм майном.
Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а частиною 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
За нормою частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).
За приписами частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з приписами частин 1, 2 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.
Статтею 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.
Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій. Так, згідно пунктів 1, 9 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, та в інших випадках, передбачених законом. Згідно частини 3 статті 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.
Згідно з підпунктом 4.16 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі по тексту Порядку), затвердженого наказом від 22.02.2012 №296/5, зареєстрованим в МЮУ 22.02.2012 №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Згідно підпункту 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II зазначеного Порядку, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.
Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини.
Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.
Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99).
Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд.
В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що права власності на об`єкт нерухомого майна породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном.
Тому відмова у задоволенні позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
У відповідності до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача належне користування, володіння та розпорядження майном, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо.
З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 316, 317, 321, 328, 386, 391, 1216. 1218, 1223, 1258, 1259, 1296 Цивільного кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про нотаріат» ст.ст. 2, 10-13, 76-83, 89, 90, 95, 133, 138-141, 209, 210, 244, 245, 258, 259, 263-266, 268, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (код в ЄДРПОУ: 35011660, вул. Сверстюка Євгена, 15, м. Київ), треті особи: Десята київська державна нотаріальна контора (код в ЄДРПОУ: 02883162 вул. Сергія Набоки, буд. 13/9, м.Київ,) П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора (код в ЄДРПОУ:24377382, вул. Закревського Миколи, буд.47, м. Київ.) про зняття арешту з майна - задовольнити.
Зняти арешт, заборону відчуження та обтяження, належного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 4996165, що зареєстровано 22.05.2007 Десятою київською державною нотаріальної конторою на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві на підставі постанови АК №425074 від 17.05.2007.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Суддя: