ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2026 м. Дніпро Справа № 904/2954/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Висоцького А.М., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача: Сергієнко М.О.;
від відповідача (апелянта): Хандога А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 (суддя Ніколенко М.О.) 
у справі № 904/2954/26
за позовом Дніпровської міської ради, м. Дніпро 
до Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича, м. Дніпро 
про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 416 857, 66 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 416 857, 66 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, на думку позивача, без достатніх правових підстав користується земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103, розташованою у місті Дніпрі, у зв`язку із чим зберіг у себе кошти, які мали бути сплачені за користування відповідною земельною ділянкою.
Разом із позовною заявою Дніпровська міська рада подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича в межах суми заявлених до стягнення коштів у розмірі 416 857,66 грн, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 заяву Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову задоволено.
Суд першої інстанції наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича в межах суми стягнення 416 857,66 грн, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Місцевий господарський суд виходив з того, що предметом спору у справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103 без належних правових підстав.
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції послався на те, що виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів безпосередньо пов`язане з наявністю у боржника грошових коштів або іншого майна, за рахунок якого таке рішення може бути виконане.
Суд першої інстанції врахував правові висновки Верховного Суду щодо допустимості накладення арешту на майно відповідача у спорах про стягнення грошових коштів та дійшов висновку, що обраний позивачем захід забезпечення позову має зв`язок із предметом позову, є співмірним із заявленими вимогами, застосований у межах суми позову та не призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно залишається у володінні власника, а обмежується лише можливість розпорядження ним.
Водночас оскаржуваною ухвалою захід забезпечення позову визначено шляхом накладення арешту загалом на все рухоме та нерухоме майно відповідача в межах суми заявлених до стягнення коштів, без індивідуалізації конкретного майна, на яке має бути накладено арешт.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26, Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
30.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від апелянта надійшла заява про зміну апеляційної скарги, в якій, посилаючись на частину першу статті 266 Господарського процесуального кодексу України, апелянт змінив пункт 3 прохальної частини апеляційної скарги. Інші доводи, мотиви та вимоги апеляційної скарги, як зазначено у заяві, залишені без змін.
З урахуванням поданої заяви апелянт просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 та постановити нове судове рішення, яким заяву Дніпровської міської ради про забезпечення позову задовольнити частково, наклавши арешт на належний Фізичній особі-підприємцю Білому Євгену Володимировичу об`єкт нерухомого майна - майновий комплекс автостоянки за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, вул. Незалежності (колишня назва - вул. Титова), буд. 18-Д, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 674715112101, у межах суми стягнення 416 857,66 грн, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, на думку скаржника, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, без належного дослідження наявності підстав для забезпечення позову, без перевірки співмірності обраного заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та без належного обґрунтування реальних ризиків утруднення чи неможливості виконання майбутнього судового рішення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович зазначає, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 є незаконною та такою, що постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
З урахуванням заяви про зміну апеляційної скарги від 30.06.2026 апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким заяву Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити частково, наклавши арешт не на все рухоме та нерухоме майно відповідача, а лише на конкретний об`єкт нерухомого майна - майновий комплекс автостоянки, що належить Фізичній особі-підприємцю Білому Євгену Володимировичу, в межах суми стягнення 416 857,66 грн.
Передусім скаржник зазначає, що апеляційна скарга подана у межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України. На його думку, оскільки оскаржувану ухвалу постановлено 25.05.2026, а доставлено сторонам справи до електронного кабінету 27.05.2026, строк на її апеляційне оскарження спливав 06.06.2026 включно. Також апелянт посилається на пункт 3 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову підлягає окремому апеляційному оскарженню.
Щодо суті оскаржуваної ухвали апелянт насамперед зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином питання співмірності обраного заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.
Скаржник посилається на частину четверту статті 137 Господарського процесуального кодексу України та вказує, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. На переконання апелянта, застосовуючи захід забезпечення позову, суд зобов`язаний оцінити співвідношення між заявленими вимогами та майновими обмеженнями, які покладаються на відповідача, а також забезпечити баланс інтересів усіх учасників справи.
Апелянт зазначає, що предметом спору у справі є стягнення коштів за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майновий комплекс автостоянки, що належить йому на праві власності. Водночас, на думку скаржника, суд першої інстанції не встановив вартість майна, на яке фактично поширюється арешт, та не надав належної оцінки тому, що відповідачу належить об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103, оціночна вартість якого складає 505 164,03 грн, що перевищує суму позовних вимог у розмірі 416 857,66 грн.
На підтвердження зазначених обставин апелянт посилається на довідку Фонду державного майна України про оціночну вартість майнового комплексу автостоянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Незалежності, буд. 18-Д.
З огляду на це Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович вважає, що навіть за умови існування підстав для забезпечення позову наявне у відповідача нерухоме майно, яке стало приводом до виникнення цього судового спору, саме по собі забезпечує можливість виконання потенційного рішення суду.
Натомість, як зазначає апелянт, суд першої інстанції застосував надмірно широкий захід забезпечення позову - арешт усього рухомого та нерухомого майна відповідача в межах суми заявлених позовних вимог - без встановлення необхідності саме такого обсягу втручання у майнову сферу відповідача та без належної перевірки його співмірності. На думку скаржника, суд не врахував, що відповідачу належить об`єкт нерухомого майна, оціночна вартість якого перевищує суму заявлених позовних вимог, а тому оскаржувана ухвала створює невиправдані обмеження у праві розпорядження майном і не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.
Також Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович стверджує, що у заяві Дніпровської міської ради про забезпечення позову та в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції відсутнє належне обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Посилаючись на статтю 136 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що забезпечення позову допускається лише у випадку, якщо невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду. При цьому, на думку апелянта, саме на заявника покладається обов`язок доведення існування реальних, а не абстрактних ризиків невиконання майбутнього судового рішення.
Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович вказує, що Дніпровська міська рада не надала жодного доказу того, що ФО-П Білий Є.В. вчиняє дії щодо відчуження майна, приховує активи, припиняє господарську діяльність, перебуває у стані неплатоспроможності або має намір ухилятися від виконання можливого судового рішення.
За доводами скаржника, фактично єдиною підставою для звернення із заявою про забезпечення позову стало саме пред`явлення позову про стягнення коштів. Водночас сам факт існування спору, на переконання апелянта, не є достатньою підставою для застосування заходів забезпечення позову.
У зв`язку з цим апелянт вважає, що суд першої інстанції не встановив жодної конкретної обставини, яка б свідчила про існування ризику невиконання рішення саме у цій справі.
Окремо Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував правову позицію Верховного Суду у справі № 905/448/22.
На думку скаржника, постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд фактично обмежився відтворенням окремих висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22. Водночас, як зазначає апелянт, наведена правова позиція не встановлює презумпції автоматичного накладення арешту на майно у кожній справі про стягнення грошових коштів.
Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович наголошує, що застосування заходів забезпечення позову потребує оцінки конкретних обставин справи, дотримання принципу співмірності та балансу інтересів сторін. Однак, на думку апелянта, суд першої інстанції не навів жодної індивідуальної обставини, яка б свідчила про необхідність застосування арешту саме щодо майна ФО-П Білого Є.В.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність забезпечення позову виключно з підстав грошового характеру заявлених вимог, що суперечить положенням статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України. За твердженням скаржника, логіка оскаржуваної ухвали фактично зводиться до того, що оскільки заявлено вимогу про стягнення коштів, то арешт майна є необхідним. Проте такий підхід, на думку апелянта, нівелює інститут судового розсуду при вирішенні питання про забезпечення позову та фактично означав би автоматичне накладення арешту на майно відповідача у будь-якому спорі про стягнення грошових коштів.
Крім того, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не врахував факт здійснення відповідачем господарської діяльності.
Апелянт зазначає, що ФО-П Білий Є.В. є діючим суб`єктом господарювання, здійснює підприємницьку діяльність, виконує договірні зобов`язання, проводить розрахунки з контрагентами, сплачує податки та забезпечує виплату заробітної плати працівникам. На думку апелянта, суд першої інстанції взагалі не дослідив наслідки застосування заходів забезпечення позову для здійснення відповідачем господарської діяльності та не забезпечив належного балансу інтересів сторін.
Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович вказує, що застосування арешту в такому широкому обсязі, на все рухоме та нерухоме майно відповідача, може створити суттєві перешкоди для здійснення ним господарської діяльності. При цьому, на думку скаржника, забезпечення позову не може використовуватися як спосіб тиску на учасника спору або як інструмент фактичного покарання сторони до вирішення спору по суті.
Скаржник також зазначає, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що заходи забезпечення позову не можуть використовуватися як спосіб надмірного обмеження прав відповідача та повинні застосовуватися лише за умови дотримання принципів необхідності, розумності та співмірності.
Крім того, апелянт посилається на практику Європейського суду з прав людини щодо необхідності забезпечення практичного та ефективного доступу до суду, недопустимості надмірного формалізму та необхідності дотримання процесуальних гарантій при втручанні у право власності. Зокрема, скаржник згадує рішення ЄСПЛ у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», «Walchli v. France», «Perez de Rada Cavanilles v. Spain», а також «Uzan and Others v. Turkey».
На підставі викладеного скаржник вважає, що суд першої інстанції застосував надмірно формальний підхід до оцінки спірних правовідносин, не дослідив реальні обставини справи, безпідставно порушив принципи необхідності, розумності та співмірності, а тому ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви Дніпровської міської ради про забезпечення позову шляхом накладення арешту лише на конкретний об`єкт нерухомого майна, який, за доводами апелянта, є достатнім для забезпечення можливого виконання судового рішення у межах суми заявлених позовних вимог.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Дніпровська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти її задоволення та просила залишити ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 без змін.
Позивач зазначає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та постановленою з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Дніпровська міська рада вказує, що предметом апеляційного оскарження є ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича в межах суми стягнення 416 857,66 грн, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги щодо неспівмірності обраного заходу забезпечення позову, позивач посилається на правові висновки Верховного Суду та зазначає, що у спорах, предметом яких є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно відповідача є належним видом забезпечення позову.
Зокрема, Дніпровська міська рада посилається на постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21, у якій, за твердженням позивача, Верховний Суд відступив від попередніх висновків щодо неможливості накладення арешту на нерухоме майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів.
Також позивач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, відповідно до яких у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно може бути належним способом забезпечення позову.
На думку Дніпровської міської ради, арешт майна у межах суми позовних вимог не призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично залишається у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Позивач зазначає, що заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. Водночас у разі задоволення позову відповідач матиме можливість добровільно розрахуватися з позивачем за наявності у нього грошових коштів у необхідному розмірі, без застосування процедури звернення стягнення на майно.
Дніпровська міська рада також зазначає, що можливість накладення арешту на майно відповідача у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією реального виконання майбутнього судового рішення та отримання позивачем задоволення своїх вимог у разі задоволення позову.
Позивач вважає безпідставними доводи апелянта про відсутність належного обґрунтування необхідності забезпечення позову, оскільки, на його думку, суд першої інстанції правильно виходив із того, що виконання майбутнього рішення у справі про стягнення грошових коштів безпосередньо пов`язане з наявністю у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості або майна, за рахунок якого таке рішення може бути виконане.
Крім того, Дніпровська міська рада посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21, про те, що заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову.
Позивач наголошує, що предметом позову у цій справі є стягнення з Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича безпідставно збережених коштів орендної плати у розмірі 416 857,66 грн за фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103 без належних правових підстав.
З огляду на це Дніпровська міська рада вважає, що застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову має зв`язок із предметом спору, є співмірним із заявленими вимогами та спрямований на забезпечення реального захисту порушених прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра.
Таким чином, Дніпровська міська рада вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 такою, що підлягає залишенню без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду від 04.06.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича у справі № 904/2954/26 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді, судді-доповідача Андрейчука Л.В., суддів Висоцького А.М., Левшиної Г.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26; витребувано матеріали справи № 904/2954/26 у Господарського суду Дніпропетровської області; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 01.07.2026.
15.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 без змін.
17.06.2026 на адресу Центрального апеляційного господарського суду на виконання ухвали від 09.06.2026 надійшли матеріали справи № 904/2954/26 з Господарського суду Дніпропетровської області.
30.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича надійшло клопотання про зміну апеляційної скарги, у якому апелянт, посилаючись на частину першу статті 266 Господарського процесуального кодексу України, просив змінити пункт 3 прохальної частини апеляційної скарги та постановити нове судове рішення, яким заяву Дніпровської міської ради про забезпечення позову задовольнити частково, обмеживши арешт майна накладенням арешту лише на належний йому майновий комплекс автостоянки. В іншій частині доводи та мотиви апеляційної скарги залишені без змін.
У судовому засіданні 01.07.2026 колегія суддів оголосила вступну та резолютивну частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Встановлені судом обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 416 857, 66 грн.
Позовні вимоги заявлені у зв`язку з фактичним користуванням відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103 без належних, на думку позивача, правових підстав та без сплати коштів за таке користування у відповідному розмірі.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 позовну заяву Дніпровської міської ради прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 904/2954/26. Справу ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Одночасно з поданням позову Дніпровська міська рада звернулась до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича в межах суми стягнення 416 857, 66 грн до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Заява про забезпечення позову була обґрунтована необхідністю забезпечення реального виконання можливого судового рішення у разі задоволення позову. Позивач зазначав, що предметом спору є вимога майнового характеру про стягнення грошових коштів, а тому виконання майбутнього судового рішення безпосередньо залежатиме від наявності у відповідача грошових коштів або іншого майна, за рахунок якого таке рішення може бути виконане.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову Дніпровська міська рада, зокрема, посилалась на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, відповідно до якої у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, або відчужити майно, яке перебуває у його власності, може ускладнити виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
Заяву Дніпровської міської ради про забезпечення позову суд першої інстанції розглянув без участі представників сторін.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, місцевий господарський суд виходив із того, що забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на гарантування реального виконання можливого судового рішення та ефективний захист прав і законних інтересів особи, яка звернулась до суду.
Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право вжити заходів забезпечення позову, зокрема шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що належать відповідачу або підлягають передачі чи сплаті йому і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Місцевий господарський суд також виходив із того, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, зокрема з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності заявленого заходу, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття такого заходу, а також необхідності запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками справи.
Суд встановив, що предметом позову у справі № 904/2954/26 є стягнення з Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича безпідставно збережених коштів орендної плати у розмірі 416 857, 66 грн за фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103 без належних правових підстав.
Врахувавши майновий характер заявлених позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку, що обраний позивачем захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача має зв`язок із предметом позову, оскільки у разі задоволення позовних вимог виконання судового рішення буде пов`язане зі стягненням з відповідача грошових коштів.
Суд першої інстанції зазначив, що заборона відчуження або арешт майна, які застосовуються для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті забезпечити можливість подальшого звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову та невиконання відповідачем рішення суду добровільно.
При цьому місцевий господарський суд виходив із того, що накладення арешту на майно відповідача не призводить до невиправданого обмеження його майнових прав, оскільки арештоване майно фактично залишається у володінні власника, а обмежується лише можливість розпорядження таким майном.
Суд також врахував, що заявлений позивачем захід забезпечення позову просився не безвідносно до розміру позовних вимог, а саме в межах суми стягнення 416 857, 66 грн.
За результатами розгляду заяви Дніпровської міської ради суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення та необхідність застосування заходів забезпечення позову з метою забезпечення реального захисту прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра у разі задоволення позову.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 заяву Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову задоволено.
Вказаною ухвалою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича в межах суми стягнення 416 857, 66 грн до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Стягувачем за ухвалою визначено Дніпровську міську раду, ідентифікаційний код 26510514, місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, буд. 75. Боржником визначено Фізичну особу-підприємця Білого Євгена Володимировича, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
Ухвалою також зазначено, що вона набирає законної сили з моменту її підписання 25.05.2026, є виконавчим документом, підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», та може бути пред`явлена до виконання у строк до 25.05.2029 включно.
Не погодившись із зазначеною ухвалою, Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
До апеляційної скарги апелянтом, зокрема, додано довідку про оціночну вартість майнового комплексу автостоянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Незалежності, буд. 18-Д, на яку скаржник посилається як на підтвердження того, що вартість відповідного об`єкта нерухомості становить 505 164,03 грн та перевищує суму заявлених позовних вимог.
30.06.2026 апелянт подав заяву про зміну апеляційної скарги, у якій просив змінити пункт 3 прохальної частини апеляційної скарги та, замість вимоги про повну відмову у задоволенні заяви Дніпровської міської ради про забезпечення позову, просив ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цієї заяви шляхом накладення арешту лише на конкретний об`єкт нерухомого майна, майновий комплекс автостоянки за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, вул. Незалежності (колишня назва - вул. Титова), буд. 18-Д, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 674715112101, що належить Фізичній особі-підприємцю Білому Євгену Володимировичу, в межах суми стягнення 416 857, 66 грн, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
У зазначеній заяві апелянт вказав, що інші доводи та мотиви апеляційної скарги залишаються без змін.
Також апелянт посилається на те, що вказаний майновий комплекс розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103, користування якою стало підставою для звернення Дніпровської міської ради з позовом у цій справі.
Дніпровська міська рада, подаючи відзив на апеляційну скаргу, підтвердила, що предметом спору є вимога про стягнення з Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича безпідставно збережених коштів орендної плати у розмірі 416 857,66 грн за фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103 без належних правових підстав, та зазначила, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову є законною й обґрунтованою.
Таким чином, предметом апеляційного перегляду у цій справі є не вирішення спору по суті заявлених позовних вимог, а перевірка законності та обґрунтованості ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 про забезпечення позову, зокрема в частині обсягу застосованого заходу забезпечення позову - накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача без індивідуалізації конкретного майна, на яке має бути накладено арешт.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та/або відзиві на неї.
Згідно з частиною першою статті 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду апелянт подав заяву про зміну апеляційної скарги в порядку статті 266 Господарського процесуального кодексу України, змінивши пункт 3 прохальної частини апеляційної скарги. В іншій частині доводи та мотиви, якими обґрунтовується незаконність оскаржуваної ухвали, залишилися незмінними.
З урахуванням поданої заяви апелянт просить не про повну відмову у задоволенні заяви Дніпровської міської ради про забезпечення позову, а про часткове її задоволення шляхом накладення арешту лише на конкретний об`єкт нерухомого майна — майновий комплекс автостоянки, що належить Фізичній особі-підприємцю Білому Євгену Володимировичу, в межах суми стягнення 416 857,66 грн.
Таким чином, предметом апеляційного перегляду у цій справі є перевірка законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову не лише в частині наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а й у частині співмірності, конкретності та пропорційності обраного судом першої інстанції заходу забезпечення — накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача.
Водночас предметом апеляційного перегляду у цій справі не є вирішення спору по суті заявлених Дніпровською міською радою позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича безпідставно збережених коштів. Питання наявності чи відсутності підстав для стягнення заявленої суми підлягає вирішенню судом першої інстанції під час розгляду справи по суті.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом пункту 1 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов може бути забезпечено, зокрема, накладенням арешту на майно та/або грошові кошти, що належать або підлягають передачі чи сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Частиною четвертою статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, який здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи; залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково; про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.
У такий спосіб, сам по собі розгляд судом першої інстанції заяви Дніпровської міської ради про забезпечення позову без виклику учасників справи відповідає процесуальній моделі, передбаченій статтею 140 Господарського процесуального кодексу України, і не свідчить про порушення процесуальних прав відповідача. Водночас така процесуальна особливість не звільняє суд від обов`язку перевірити наявність передбачених законом підстав для забезпечення позову, зв`язок обраного заходу із предметом спору, його співмірність, розумність, необхідність та пропорційність втручання у права відповідача.
Забезпечення позову є процесуальним інструментом, спрямованим не на вирішення спору по суті та не на попереднє задоволення позовних вимог, а на гарантування реального й ефективного виконання майбутнього судового рішення у випадку задоволення позову, а також на запобігання таким діям або обставинам, які можуть ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист порушеного права.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідного заходу з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін та інших учасників справи, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, спроможності такого заходу забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття заходів забезпечення, а також необхідності запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками справи.
При цьому забезпечення позову має застосовуватися з дотриманням балансу інтересів сторін. Такий захід не може мати каральний характер, не може використовуватися як засіб тиску на відповідача та не повинен створювати для нього надмірні або невиправдані обмеження порівняно з метою, для досягнення якої він застосовується.
Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не встановлює обґрунтованість позовних вимог по суті, не вирішує питання про наявність або відсутність заборгованості, не досліджує остаточно правомірність користування земельною ділянкою та не надає висновків щодо наявності чи відсутності у відповідача обов`язку сплатити заявлену позивачем суму. Такі питання підлягають вирішенню під час розгляду справи по суті.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до статей 73, 74, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається; наявність обставини вважається доведеною, якщо докази на її підтвердження є більш вірогідними, ніж докази на її спростування; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 зазначила, що співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від їх вжиття з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття таких заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого заявник звертається до суду, вартості майна, на яке заявник просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.
У постанові від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку щодо можливості застосування арешту нерухомого майна як заходу забезпечення позову у спорах про стягнення грошових коштів, відступивши від попереднього підходу про неможливість накладення арешту на нерухоме майно відповідача у порядку забезпечення позову про стягнення коштів.
У постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду звернув увагу, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, або відчужити майно, яке знаходиться у його власності, може вплинути на реальне виконання майбутнього судового рішення. Водночас у цій же постанові Верховний Суд наголосив на необхідності дотримання принципу співмірності та зазначив, що накладення арешту одночасно і на кошти, і на майно відповідача щодо кожного виду майна в межах повної суми позову може мати наслідком подвійне забезпечення позовних вимог, що суперечить вимогам закону щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами.
Тобто наведена правова позиція Верховного Суду не означає автоматичного застосування арешту майна у кожній справі про стягнення коштів, однак підтверджує, що у спорах майнового характеру про стягнення грошових сум арешт майна відповідача може бути належним і допустимим заходом забезпечення позову за умови наявності зв`язку такого заходу з предметом позову, його застосування в межах заявлених вимог та дотримання принципу співмірності.
Подібний підхід викладено і в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21, у якій зазначено, що заходи забезпечення позову можуть бути вжиті лише в межах предмета позову, а при їх застосуванні суд має враховувати розумність, обґрунтованість, адекватність, збалансованість інтересів сторін, зв`язок між заходом забезпечення та предметом позову, а також імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття відповідних заходів.
З урахуванням наведеного колегія суддів виходить з того, що сам лише майновий характер позову не може автоматично зумовлювати необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача. Водночас у спорах про стягнення грошових коштів арешт майна відповідача може бути належним заходом забезпечення позову за умови, що такий захід має зв`язок із предметом спору, спрямований на забезпечення можливості реального виконання майбутнього судового рішення, є співмірним із заявленими вимогами та не створює для відповідача надмірних обмежень.
Таким чином, у цій справі оцінці підлягає не лише питання про те, чи мав місцевий господарський суд підстави для вжиття заходів забезпечення позову, а й питання про те, чи відповідав обраний судом першої інстанції конкретний спосіб забезпечення позову - накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача - вимогам співмірності, розумності, конкретності та пропорційності.
У цій справі предметом позову є вимога Дніпровської міської ради про стягнення з Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича 416 857,66 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103.
Заявлені позовні вимоги мають майновий характер і спрямовані на стягнення грошових коштів. У разі задоволення позову виконання судового рішення буде безпосередньо пов`язане з наявністю у відповідача грошових коштів або іншого майна, за рахунок якого може бути виконане таке рішення.
З огляду на характер заявлених вимог, їх розмір, майнову природу спору та необхідність забезпечення можливості реального виконання майбутнього судового рішення колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову.
Водночас наявність підстав для забезпечення позову не означає, що будь-який обсяг обмеження майнових прав відповідача є допустимим. Суд, обираючи конкретний захід забезпечення позову, зобов`язаний визначити його таким чином, щоб він був достатнім для досягнення мети забезпечення позову, але водночас не створював для відповідача більшого обмеження, ніж це необхідно для захисту інтересів позивача.
Саме тому ключовим у межах цього апеляційного перегляду є питання не про допустимість арешту майна відповідача як такого, а про співмірність та пропорційність арешту, накладеного судом першої інстанції на все рухоме та нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича в межах суми стягнення 416 857,66 грн.
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином питання співмірності обраного заходу забезпечення позову, колегія суддів зазначає таке.
Апелянт стверджує, що місцевий господарський суд, накладаючи арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача, не встановив вартість майна, на яке фактично поширюється арешт, та не врахував, що відповідачу належить майновий комплекс автостоянки, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103, оціночна вартість якого, за доводами скаржника, становить 505 164,03 грн, тобто перевищує суму позовних вимог у розмірі 416 857,66 грн.
На підтвердження зазначених обставин апелянт посилається на довідку Фонду державного майна України про оціночну вартість майнового комплексу автостоянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Незалежності, буд. 18-Д.
З урахуванням заяви про зміну апеляційної скарги від 30.06.2026 апелянт фактично не заперечує можливості застосування заходів забезпечення позову у цій справі як таких, однак вважає, що належним, достатнім і співмірним заходом є накладення арешту не на все рухоме та нерухоме майно відповідача, а лише на конкретний об`єкт нерухомого майна — майновий комплекс автостоянки, який належить Фізичній особі-підприємцю Білому Євгену Володимировичу та вартість якого перевищує суму заявлених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта в цій частині.
Частина четверта статті 137 Господарського процесуального кодексу України вимагає, щоб заходи забезпечення позову були співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність заходу забезпечення позову означає необхідність співвіднесення судом, з одного боку, обсягу заявлених позовних вимог і мети, для досягнення якої застосовується забезпечення позову, а з іншого боку - характеру, обсягу та наслідків обмежень, які покладаються на відповідача у зв`язку із застосуванням такого заходу.
У цій справі суд першої інстанції, дійшовши загалом правильного висновку про можливість забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, водночас обрав надмірно широкий спосіб забезпечення, наклавши арешт на все рухоме та нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича без індивідуалізації конкретного майна, на яке має бути накладено арешт.
Формальне зазначення в ухвалі суду першої інстанції про те, що арешт накладається «в межах суми стягнення 416 857,66 грн», саме по собі не усуває необхідності оцінити, чи є обраний судом обсяг майнового обмеження достатнім, необхідним та пропорційним. Накладення арешту загалом на все рухоме та нерухоме майно відповідача, навіть із зазначенням граничної суми арешту, створює для відповідача більш широке обмеження права розпорядження майном, ніж це необхідно для досягнення мети забезпечення позову за наявності конкретного об`єкта нерухомого майна, вартість якого перевищує суму заявлених вимог.
Колегія суддів бере до уваги, що спір у цій справі пов`язаний із фактичним користуванням земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103, на якій, за доводами апелянта, розташований належний йому майновий комплекс автостоянки. Саме цей об`єкт нерухомого майна апелянт визначає як достатній для забезпечення можливого виконання судового рішення у разі задоволення позову.
При цьому матеріали апеляційного перегляду містять довідку про оціночну вартість зазначеного майнового комплексу автостоянки у розмірі 505 164,03 грн, що перевищує суму заявлених позовних вимог — 416 857,66 грн. Отже, накладення арешту саме на цей конкретний об`єкт нерухомого майна є достатнім для забезпечення майнових інтересів позивача у межах заявленої до стягнення суми.
За таких обставин арешт усього рухомого та нерухомого майна відповідача не відповідає критерію найменш обтяжливого для відповідача заходу, оскільки мета забезпечення позову може бути досягнута шляхом застосування менш широкого, конкретизованого та співмірного заходу — накладення арешту на конкретний об`єкт нерухомого майна, який належить відповідачу та вартість якого є достатньою для забезпечення можливого виконання рішення суду.
Водночас колегія суддів зазначає, що наведене не свідчить про відсутність підстав для забезпечення позову взагалі. Навпаки, з огляду на майновий характер спору, розмір заявлених вимог та необхідність забезпечення можливості реального виконання майбутнього судового рішення підстави для застосування заходів забезпечення позову у цій справі наявні. Однак такі заходи мають бути застосовані у співмірному та конкретизованому обсязі.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив наявність підстав для забезпечення позову, однак помилково визначив обсяг заходу забезпечення, наклавши арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача без належної конкретизації майна, на яке має бути накладено арешт.
З огляду на це доводи апелянта щодо надмірності та неспівмірності арешту всього рухомого та нерухомого майна відповідача є обґрунтованими та підлягають врахуванню судом апеляційної інстанції шляхом скасування оскаржуваної ухвали і ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення заяви Дніпровської міської ради про забезпечення позову.
Щодо доводів апелянта про відсутність належного обґрунтування необхідності забезпечення позову та недоведеність реальних ризиків невиконання майбутнього судового рішення, колегія суддів зазначає таке.
Апелянт стверджує, що Дніпровська міська рада не надала суду першої інстанції доказів того, що Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович вчиняє дії щодо відчуження майна, приховує активи, припиняє господарську діяльність, перебуває у стані неплатоспроможності або має намір ухилятися від виконання можливого судового рішення.
За доводами скаржника, сам факт пред`явлення позову про стягнення коштів не є достатньою підставою для застосування заходів забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується із загальним твердженням апелянта про те, що забезпечення позову не може застосовуватися автоматично лише з огляду на факт звернення позивача до суду з грошовими вимогами. Сам по собі факт подання позову не звільняє заявника від необхідності обґрунтувати доцільність застосування відповідного заходу забезпечення позову, а суд — від обов`язку перевірити наявність зв`язку такого заходу з предметом спору, його співмірність, розумність та необхідність.
Водночас колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що для застосування заходів забезпечення позову у справі про стягнення грошових коштів позивач обов`язково повинен надати докази вже вчинених відповідачем дій щодо відчуження майна, приховування активів, припинення діяльності або ухилення від виконання можливого рішення суду.
За змістом статті 136 Господарського процесуального кодексу України забезпечення позову застосовується не лише тоді, коли вже достеменно встановлено факт вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання майбутнього рішення, а й тоді, коли невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду.
Тобто закон пов`язує можливість забезпечення позову з оцінкою імовірності настання негативних наслідків для реального виконання майбутнього судового рішення, а не виключно з необхідністю доведення вже вчинених відповідачем недобросовісних дій.
У спорах про стягнення грошових коштів виконання майбутнього рішення суду безпосередньо залежить від наявності у відповідача грошових коштів або іншого майна, за рахунок якого таке рішення може бути виконане. Відповідач як власник майна за загальним правилом має можливість розпоряджатися належним йому майном, у тому числі відчужувати його, передавати в заставу, обтяжувати іншими правами або іншим чином змінювати його правовий режим.
Саме тому у таких спорах суд має оцінювати не лише наявність конкретних доказів уже вчиненого відчуження майна, а й характер позовних вимог, розмір заявленої до стягнення суми, наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом спору, межі застосованого обмеження, його тимчасовий характер та наслідки невжиття такого заходу для можливості реального виконання рішення суду.
Інший підхід фактично покладав би на позивача обов`язок доводити обставини, які часто можуть стати відомими лише після їх вчинення, коли відчуження майна вже відбулося і виконання судового рішення може бути істотно ускладнене або унеможливлене. Такий стандарт доказування не відповідав би превентивній природі інституту забезпечення позову.
Разом з тим колегія суддів наголошує, що наведене не означає, що у кожній справі про стягнення коштів арешт майна відповідача повинен застосовуватися автоматично або в максимально широкому обсязі. Суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний перевірити, чи є обраний захід забезпечення позову належним, необхідним і співмірним, чи має він зв`язок із предметом позову, чи не призводить до надмірного втручання у права відповідача та чи не створює для нього невиправданих обмежень.
У цій справі предметом позову є стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 416 857,66 грн. З огляду на майновий характер спору, розмір заявлених вимог та можливість відповідача розпоряджатися належним йому майном, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про існування обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Однак наявність такого обґрунтованого припущення не виправдовує автоматичного накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача, якщо мета забезпечення позову може бути досягнута шляхом застосування менш обтяжливого та більш конкретизованого заходу.
У цьому випадку таким достатнім заходом є накладення арешту на конкретний об`єкт нерухомого майна — майновий комплекс автостоянки, що належить відповідачу, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, вул. Незалежності (колишня назва — вул. Титова), буд. 18-Д, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 674715112101, у межах суми стягнення 416 857,66 грн.
Такий захід забезпечення позову має зв`язок із предметом спору, оскільки спір виник у зв`язку з користуванням земельною ділянкою, на якій розташований відповідний майновий комплекс, є достатнім для забезпечення можливого виконання рішення суду та водночас менше втручається у майнову сферу відповідача порівняно з арештом усього його рухомого та нерухомого майна.
Таким чином, доводи апелянта про відсутність доказів уже вчинених ним дій щодо відчуження майна чи ухилення від виконання можливого рішення суду не спростовують наявності підстав для забезпечення позову. Водночас ці доводи у поєднанні з доводами про надмірність арешту всього майна підтверджують необхідність не відмови у забезпеченні позову, а застосування більш співмірного та конкретизованого заходу забезпечення.
Щодо доводів апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду у справі № 905/448/22, колегія суддів зазначає таке.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції фактично обмежився відтворенням окремих висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, та помилково застосував їх як підставу для автоматичного накладення арешту на майно відповідача у справі про стягнення коштів.
Колегія суддів погоджується з тим, що правова позиція Верховного Суду у справі № 905/448/22 не встановлює презумпції автоматичного забезпечення будь-якого позову про стягнення коштів шляхом накладення арешту на майно відповідача. Наведена правова позиція має застосовуватися з урахуванням конкретних обставин справи, предмета позову, розміру заявлених вимог, виду обраного заходу забезпечення позову, його меж та вимоги співмірності.
Разом з тим зазначена постанова Верховного Суду підтверджує правомірність підходу, за яким у справах про стягнення грошових коштів арешт майна відповідача може бути належним заходом забезпечення позову, оскільки такий захід спрямований на збереження майнової сфери відповідача та забезпечення можливості реального виконання майбутнього судового рішення.
Таким чином, саме по собі посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду у справі № 905/448/22 не є помилковим, оскільки вона стосується допустимості застосування арешту майна відповідача як способу забезпечення позову у спорах про стягнення грошових коштів.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що наведена правова позиція Верховного Суду не звільняє суд від обов`язку у кожному конкретному випадку перевірити співмірність обраного заходу забезпечення позову, його необхідність, пропорційність та можливість досягнення мети забезпечення позову менш обтяжливим для відповідача способом.
У цій справі суд першої інстанції, врахувавши правову позицію Верховного Суду щодо допустимості арешту майна у спорі про стягнення грошових коштів, дійшов правильного висновку про можливість застосування такого заходу забезпечення позову як виду забезпечення. Проте місцевий господарський суд не надав належної оцінки тому, що арешт усього рухомого та нерухомого майна відповідача без індивідуалізації конкретного майна є ширшим обмеженням, ніж необхідно для досягнення мети забезпечення позову у цій справі.
Колегія суддів також враховує, що у постанові у справі № 905/448/22 Верховний Суд наголошував не лише на можливості арешту майна у спорах про стягнення коштів, а й на необхідності дотримання принципу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами. Саме ця складова правової позиції Верховного Суду має істотне значення для правильного вирішення питання про обсяг забезпечення позову у цій справі.
За обставин цієї справи дотримання принципу співмірності забезпечується не шляхом арешту всього рухомого та нерухомого майна відповідача, а шляхом накладення арешту на конкретний об`єкт нерухомого майна, який належить відповідачу, пов`язаний із земельною ділянкою, користування якою стало підставою для звернення позивача з позовом, та вартість якого перевищує суму заявлених позовних вимог.
Тому доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неповно врахував зміст правової позиції Верховного Суду у справі № 905/448/22 у частині необхідності дотримання співмірності заходів забезпечення позову, є обґрунтованими.
Разом з тим ці доводи не свідчать про необхідність повної відмови у забезпеченні позову, оскільки правова позиція Верховного Суду підтверджує саму можливість застосування арешту майна у спорі про стягнення грошових коштів. Вони свідчать про необхідність зміни обсягу забезпечення позову шляхом застосування конкретизованого та менш обтяжливого заходу.
Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції факту здійснення ним господарської діяльності, колегія суддів зазначає таке.
Апелянт посилається на те, що Фізична особа-підприємець Білий Євген Володимирович є діючим суб`єктом господарювання, здійснює підприємницьку діяльність, виконує договірні зобов`язання, проводить розрахунки з контрагентами, сплачує податки та забезпечує виплату заробітної плати працівникам.
На думку скаржника, суд першої інстанції не дослідив наслідки застосування заходів забезпечення позову для здійснення відповідачем господарської діяльності, не забезпечив належного балансу інтересів сторін, а накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача може створити для нього суттєві перешкоди у поточній господарській діяльності.
Колегія суддів виходить з того, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд дійсно повинен враховувати не лише інтереси позивача у забезпеченні реального виконання майбутнього судового рішення, а й права та законні інтереси відповідача, щодо якого застосовується відповідне процесуальне обмеження.
Забезпечення позову не може використовуватися як засіб тиску на відповідача, як спосіб створення йому невиправданих перешкод у здійсненні господарської діяльності або як фактичне покарання до вирішення спору по суті.
Водночас сам по собі факт здійснення відповідачем підприємницької діяльності не виключає можливості застосування до нього заходів забезпечення позову, якщо такі заходи відповідають вимогам статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, мають зв`язок із предметом позову, є співмірними із заявленими вимогами та не створюють надмірного втручання у права відповідача.
У цій справі суд першої інстанції застосував захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача в межах суми стягнення 416 857,66 грн. Такий захід не передбачає вилучення майна у відповідача чи передачі його позивачу, однак у зв`язку з його широким формулюванням поширюється на все рухоме та нерухоме майно відповідача без визначення конкретного майна, арешт якого є достатнім для досягнення мети забезпечення позову.
Колегія суддів враховує, що арешт майна як захід забезпечення позову полягає насамперед у тимчасовому обмеженні можливості розпорядження майном з метою запобігання його відчуженню або зміні правового режиму до вирішення спору. Однак навіть таке тимчасове обмеження має бути визначене судом у межах, необхідних і достатніх для забезпечення майнових інтересів позивача.
За наявності конкретного об`єкта нерухомого майна, який належить відповідачу, пов`язаний із земельною ділянкою, користування якою стало підставою для виникнення спору, та оціночна вартість якого перевищує суму заявлених позовних вимог, накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача не є необхідним для досягнення мети забезпечення позову.
Застосування менш обтяжливого заходу — накладення арешту на конкретний майновий комплекс автостоянки — дозволяє, з одного боку, забезпечити інтереси Дніпровської міської ради щодо можливості реального виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову, а з іншого боку, не поширює арешт на все інше рухоме та нерухоме майно відповідача, яке може використовуватися ним у господарській діяльності.
Саме такий підхід відповідає вимозі забезпечення балансу інтересів сторін, оскільки не позбавляє позивача процесуальної гарантії можливого виконання судового рішення, але водночас звужує втручання у майнову сферу відповідача до обсягу, достатнього для досягнення мети забезпечення позову.
Таким чином, доводи апелянта про можливість негативного впливу арешту всього рухомого та нерухомого майна на його господарську діяльність не є підставою для повної відмови у забезпеченні позову, однак підтверджують необхідність застосування більш конкретизованого та менш обтяжливого заходу забезпечення — арешту конкретного об`єкта нерухомого майна.
Щодо посилань апелянта на практику Європейського суду з прав людини колегія суддів зазначає таке.
Апелянт посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», «Walchli v. France», «Perez de Rada Cavanilles v. Spain», а також «Uzan and Others v. Turkey», наголошуючи на необхідності забезпечення практичного та ефективного доступу до суду, недопустимості надмірного формалізму та необхідності дотримання процесуальних гарантій при втручанні у право власності.
Колегія суддів враховує, що право на судовий захист має бути практичним та ефективним, а будь-яке втручання у майнову сферу особи повинно відповідати вимогам законності, переслідувати легітимну мету та бути пропорційним такій меті.
Забезпечення позову, передбачене статтями 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, є встановленим законом процесуальним механізмом, спрямованим на забезпечення ефективності судового захисту та реального виконання судового рішення.
Саме по собі застосування судом заходу забезпечення позову не свідчить про порушення права особи на доступ до суду або права власності, якщо такий захід застосовано на підставі закону, з урахуванням обставин конкретної справи, у межах заявлених вимог, на обмежений період часу та із забезпеченням балансу між інтересами позивача і відповідача.
У цій справі застосування заходів забезпечення позову переслідує легітимну процесуальну мету — забезпечення можливості реального виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову Дніпровської міської ради про стягнення грошових коштів.
Водночас принцип пропорційності вимагає, щоб втручання у майнову сферу відповідача не було ширшим, ніж це необхідно для досягнення зазначеної мети. Тому, за наявності конкретного об`єкта нерухомого майна, вартість якого перевищує суму заявлених позовних вимог і арешт якого є достатнім для забезпечення можливого виконання рішення суду, накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача є надмірним втручанням у його майнову сферу.
Колегія суддів враховує, що відповідач реалізував право на апеляційне оскарження ухвали про забезпечення позову, подав апеляційну скаргу, навів свої доводи та заперечення, а також подав заяву про зміну апеляційної скарги, у якій фактично запропонував менш обтяжливий спосіб забезпечення позову — арешт конкретного майнового комплексу автостоянки.
Такий спосіб забезпечення позову, на переконання колегії суддів, забезпечує належний баланс між інтересами позивача та відповідача: з одного боку, зберігає для позивача процесуальну гарантію можливого виконання майбутнього судового рішення, а з іншого боку, не поширює арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача.
Таким чином, посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини у частині необхідності дотримання пропорційності втручання у майнову сферу особи є такими, що підлягають врахуванню при визначенні обсягу заходу забезпечення позову. Водночас ці посилання не свідчать про відсутність підстав для забезпечення позову взагалі, а підтверджують необхідність застосування менш обтяжливого та конкретизованого заходу забезпечення.
Щодо процесуальних доводів апелянта про дотримання строку на апеляційне оскарження та наявність права на окреме апеляційне оскарження ухвали про забезпечення позову, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову.
Згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26.
Таким чином, питання дотримання апелянтом вимог щодо форми, змісту апеляційної скарги, порядку її подання та строку апеляційного оскарження вже було перевірене судом апеляційної інстанції на стадії відкриття апеляційного провадження.
За таких обставин доводи апелянта щодо наявності права на апеляційне оскарження ухвали про забезпечення позову та дотримання строку її оскарження не є спірними у межах цього апеляційного перегляду та не впливають на оцінку законності й обґрунтованості оскаржуваної ухвали суду першої інстанції по суті.
Оцінюючи в сукупності доводи апеляційної скарги з урахуванням заяви про її зміну від 30.06.2026, заперечення Дніпровської міської ради, зміст оскаржуваної ухвали та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апелянта.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у цій справі наявні підстави для застосування заходів забезпечення позову.
Такий висновок зумовлений тим, що предметом спору є вимога майнового характеру про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 416 857,66 грн. У разі задоволення позову виконання майбутнього судового рішення буде безпосередньо пов`язане з наявністю у відповідача грошових коштів або іншого майна, за рахунок якого таке рішення може бути виконане.
Таким чином, забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача як вид забезпечення позову у цій справі має зв`язок із предметом позову та спрямоване на забезпечення можливості реального виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позовних вимог.
Водночас колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що належним і співмірним заходом забезпечення позову у цій справі є накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича.
Суд першої інстанції, правильно визначивши наявність підстав для забезпечення позову, не надав належної оцінки обсягу застосованого заходу забезпечення, не перевірив можливість досягнення мети забезпечення позову менш обтяжливим способом та не конкретизував майно, на яке має бути накладено арешт.
Накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача, навіть із зазначенням межі такого арешту у сумі 416 857,66 грн, за обставин цієї справи створює для відповідача ширше майнове обмеження, ніж необхідно для забезпечення можливого виконання майбутнього судового рішення.
Колегія суддів бере до уваги, що апелянт посилається на наявність у нього конкретного об`єкта нерухомого майна — майнового комплексу автостоянки за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, вул. Незалежності (колишня назва — вул. Титова), буд. 18-Д, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 674715112101.
Зазначений майновий комплекс, за доводами апелянта, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:07:210:0103, користування якою стало підставою для звернення Дніпровської міської ради з позовом у цій справі.
До апеляційної скарги апелянтом додано довідку про оціночну вартість майнового комплексу автостоянки, відповідно до якої оціночна вартість зазначеного об`єкта нерухомого майна становить 505 164,03 грн, тобто перевищує суму заявлених позовних вимог у розмірі 416 857,66 грн.
Колегія суддів враховує, що заява Дніпровської міської ради про забезпечення позову була розглянута судом першої інстанції без повідомлення учасників справи, що відповідає приписам статті 140 Господарського процесуального кодексу України. Водночас за таких умов відповідач об`єктивно не мав можливості надати суду першої інстанції свої пояснення та докази щодо наявності конкретного майна, арешт якого може бути достатнім для забезпечення заявлених позовних вимог.
З огляду на це колегія суддів враховує подані апелянтом під час апеляційного перегляду доводи та докази щодо наявності конкретного об`єкта нерухомого майна, оціночна вартість якого перевищує суму заявлених позовних вимог, при перевірці співмірності та пропорційності застосованого судом першої інстанції заходу забезпечення позову.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що належним, достатнім і співмірним заходом забезпечення позову у цій справі є накладення арешту не на все рухоме та нерухоме майно відповідача, а на конкретний об`єкт нерухомого майна — майновий комплекс автостоянки, який належить Фізичній особі-підприємцю Білому Євгену Володимировичу, у межах суми стягнення 416 857,66 грн.
Такий захід забезпечення позову відповідає предмету спору, є пов`язаним із заявленими позовними вимогами, спрямований на забезпечення можливості реального виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову та водночас є менш обтяжливим для відповідача порівняно з арештом усього його рухомого та нерухомого майна.
Саме застосування конкретизованого заходу забезпечення позову дозволяє забезпечити належний баланс інтересів сторін: з одного боку, зберегти для позивача процесуальну гарантію можливого виконання майбутнього судового рішення, а з іншого боку, не допустити надмірного та невиправданого втручання у майнову сферу відповідача.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи, а також порушення норм процесуального права.
У цій справі суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову, водночас не забезпечив належної співмірності та пропорційності застосованого заходу забезпечення позову, оскільки наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача без визначення конкретного майна, арешт якого є достатнім для забезпечення заявлених позовних вимог.
Зазначене свідчить про наявність підстав для скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення заяви Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову.
Таким чином, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича з урахуванням заяви про зміну апеляційної скарги від 30.06.2026 підлягає частковому задоволенню.
Ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким заява Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову підлягає частковому задоволенню шляхом накладення арешту на конкретний об`єкт нерухомого майна, а саме майновий комплекс автостоянки, що належить Фізичній особі-підприємцю Білому Євгену Володимировичу, в межах суми стягнення 416 857,66 грн, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Також у рішенні у справі «Проніна проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що межі обов`язку суду щодо наведення мотивів рішення можуть бути різними залежно від характеру рішення, доводів сторін, положень законодавства, традицій та юридичної практики.
Колегія суддів вважає, що у межах цього апеляційного перегляду надано оцінку всім істотним доводам апеляційної скарги, з урахуванням заяви апелянта від 30.06.2026 про зміну апеляційної скарги, які мають значення для вирішення питання про законність та обґрунтованість ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26.
Доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича зводяться, зокрема, до тверджень про неспівмірність застосованого судом першої інстанції заходу забезпечення позову, надмірність арешту всього рухомого та нерухомого майна відповідача, відсутність належної конкретизації майна, на яке накладено арешт, а також можливість досягнення мети забезпечення позову шляхом накладення арешту на конкретний об`єкт нерухомого майна.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність підстав для забезпечення позову, оскільки предметом спору є вимога майнового характеру про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 416 857,66 грн, а забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача має зв`язок із предметом спору та спрямоване на забезпечення можливості реального виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову.
Водночас колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково визначив обсяг заходу забезпечення позову, наклавши арешт на все рухоме та нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича без індивідуалізації конкретного майна, арешт якого є достатнім для забезпечення заявлених позовних вимог.
З урахуванням наявності у відповідача конкретного об`єкта нерухомого майна — майнового комплексу автостоянки, оціночна вартість якого, за наданою апелянтом довідкою, становить 505 164,03 грн та перевищує суму заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що належним, достатнім і співмірним заходом забезпечення позову є накладення арешту саме на цей конкретний об`єкт нерухомого майна в межах суми стягнення 416 857,66 грн.
Такий захід забезпечення позову відповідає меті забезпечення можливості реального виконання майбутнього судового рішення, має зв`язок із предметом спору, є співмірним із заявленими позовними вимогами та водночас є менш обтяжливим для відповідача порівняно з арештом усього його рухомого та нерухомого майна.
Таким чином, доводи апеляційної скарги з урахуванням заяви про її зміну від 30.06.2026 є частково обґрунтованими та свідчать про наявність підстав для скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи, а також порушення норм процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича з урахуванням заяви про зміну апеляційної скарги від 30.06.2026 підлягає частковому задоволенню, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 — скасуванню, а заява Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову — частковому задоволенню шляхом накладення арешту на конкретний об`єкт нерухомого майна, що належить відповідачу, в межах суми стягнення 416 857,66 грн, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Судові витрати.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а судові витрати, пов`язані з розглядом справи, розподіляються з урахуванням результатів вирішення спору.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції вирішує питання щодо законності та обґрунтованості ухвали про забезпечення позову, а спір по суті заявлених Дніпровською міською радою позовних вимог не вирішується, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26, має бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду справи по суті відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 136, 137, 140, 233, 234, 266, 269, 270, 271, 275, 277, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Білого Євгена Володимировича на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2026 у справі № 904/2954/26 скасувати.
Прийняти нове судове рішення.
Заяву Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити частково.
Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме: майновий комплекс автостоянки за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, вул. Незалежності (колишня назва — вул. Титова), будинок 18-Д, а саме: літ. А-1 — будівля вартової площею 25,8 кв. м; літ. Б — навіс площею 155,7 кв. м; літ. В — навіс площею 418,8 кв. м; літ. Г — вбиральня площею 1,0 кв. м; літ. Д — навіс площею 221,1 кв. м; літ. Е — вольєр площею 18,3 кв. м; №№ 1– 4 — огорожі; літ. І — замощення площею 1 120 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 674715112101, що належить Фізичній особі-підприємцю Білому Євгену Володимировичу, в межах суми стягнення 416 857,66 грн, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
В іншій частині заяви Дніпровської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, передбачені статтями 287– 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 02.07.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя А.М. Висоцький

Суддя Г.В. Левшина