Справа № 748/1114/26 	Головуючий у 1 інстанції Майборода С. М. 	
Провадження № 33/4823/521/26 	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд у складі судді Разгуляєвої О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 травня 2026 року, про притягнення 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП

у с т а н о в и в :
Постановою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 травня 2026 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП та застосувати нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп.
Від сплати судового збору звільнено відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Місцевим судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №95 від 28.03.2026 ОСОБА_1 призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти НОМЕР_2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу вказаної військової частини та на всі види забезпечення.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 89-НР від 30.03.2026 ОСОБА_1 визначено завдання з виконання обов`язків військової служби на 31.03.2026 у добовому наряді патрульним на території військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 .
Разом з тим, курсант навчального взводу навчальної роти НОМЕР_2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, недбало ставлячись до військової служби на території військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_3 , в порушення вимог ст. ст. 11, 16, 313, 314 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 31.03.2026, в умовах особливого періоду (воєнного стану), обов`язки патрульного не виконував, до виконання вказаних обов`язків не приступив, а проводив час не пов`язуючи з виконанням службових обов`язків військовослужбовця добового наряду.
Таким чином, ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, вчинив недбале ставлення до військової служби в умовах особливого періоду, тобто адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Не погодившись з постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що він перебував лише другий день адаптації у навчальному центрі, не приймав військову присягу , не отримував зброю. Вказує, що суд не встановив належним чином його правовий статус та не дослідив, чи був він суб`єктом даного адміністративного правопорушення, не перевірив змісту наказу, спосіб його доведення та можливість його фактичного виконання, формально відхилив доводи щодо свободи совісті та релігійних переконань. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази його вини.
В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце апеляційного розгляду справи.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 294 КУпАП участь особи, яка подала скаргу, чи інших осіб, які беруть участь у провадженні справи про адміністративне правопорушення, в розгляді справи судом апеляційної інстанції, не є обов`язковою. Вказане положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи,  прихожу до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Частиною 7 ст. 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Визнаючи ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, суд виходив з того, що вчинення ним адміністративного правопорушення підтверджується належними та допустимими доказами.
Із зазначеними висновками місцевого суду погоджується суд апеляційної інстанції, вважаючи його правильним, обґрунтованим та таким, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Згідно ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом ст. 252 КУпАП вбачається, що оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.
Згідно зі ст. 251 КУпАП на основі доказів встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 172-15 КУпАП недбале ставлення військової службової особи до військової служби в умовах особливого періоду - тягне за собою накладення штрафу від однієї до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.
Особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Суб`єктом даного правопорушення є військова службова особа. Під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці.
Об`єктивна сторона правопорушення полягає у вчиненні таких дій, як недбале ставлення до військової служби в умовах особливого періоду.
Недбалим ставленням до військової служби є несумлінне ставлення службової особи до покладених на неї службових обов`язків, що виявляється в їх невиконанні (бездіяльність) або у неналежному виконанні (дія).
Несумлінне ставлення до службових обов`язків характеризує об`єктивну сторону вчиненого і полягає в тому, що за наявності реальної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, винний або взагалі не діє, або хоча і діє, але неналежним чином.
Згідно з п.п. 1, 2, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядником (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовцям або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямуванню на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.
Відповідно до ст.1 Закону України«Про оборонуУкраїни» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в України», який затверджено Законом України №2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан, який продовжувався відповідними Указами Президента України.
Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП,протоколом про адміністративне правопорушення № 18 від 31.03.2026, який є документом, що офіційно засвідчує факт вчинення неправомірних дій і є одним із джерел доказів; витягом з наказу тво командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 95 від 28.03.2026; витягом з наказу тво командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині про склад добового наряду) № 89-НР від 30.03.2026 про призначення курсанта ОСОБА_1 у склад добового наряду на 31.03.2026; письмовими поясненнями військовослужбовців від 31.03.2026, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . 
Приймаючи до уваги встановлені обставини справи, докази, які містяться в матеріалах справи, оцінюючи їх за свом внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, апеляційний суд визнає зібрані докази у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам статті 251 КУпАП.
Апеляційний суд в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному конкретному випадку недбале ставлення до військової служби ОСОБА_1 полягає в невиконанні військовою службовою особою обов`язків, визначених військовими статутами, положеннями, тощо.
Суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є суб`єктом даного адміністративного правопорушення, оскільки зазначене спростовується наявними в матеріалах справи доказами: наказом командира військової частини НОМЕР_1 №95 від 28.03.2026 ОСОБА_1 призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти НОМЕР_2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу вказаної військової частини та на всі види забезпечення; наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 89-НР від 30.03.2026 ОСОБА_1 визначено завдання з виконання обов`язків військової служби на 31.03.2026 у добовому наряді патрульним на території військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 .
Апеляційний суд, вважає необґрунтованими посилання апелянта, щодо нездійснення належного балансу між інтересами держави, правом на свободу совісті та гарантіями ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.
Згідно ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України від 23.04.1991 № 987 «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України (а.с.8,9-10).
Можливість брати участь у богослужіннях та релігійних обрядах під час виконання обов`язків військової служби надається військовослужбовцям з дозволу командира (начальника) військового з`єднання чи частини. Військовослужбовці не мають права відмовлятися або ухилятися від виконання обов`язків військової служби з мотивів релігійних переконань та використовувати службові повноваження для релігійної чи атеїстичної пропаганди. Військовослужбовці мають право на придбання, володіння і використання релігійної літератури будь-якою мовою, а також інших предметів та матеріалів релігійного призначення. Ніхто немає права перешкоджати задоволенню військовослужбовцями своїх релігійних потреб (ч.2, 3, 4 ст.6 Закону №2011).
Згідно з ч. 2 ст. 9 Конвенції, свобода сповідувати релігію може підлягати обмеженням, якщо вони встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки або захисту прав і свобод інших осіб.
ЄСПЛ визнає, що в умовах масштабної збройної агресії та загрози існуванню нації держава має широкий простір розсуду («margin of appreciation»). Захист територіальної цілісності є легітимною метою, що переважає індивідуальне право на відмову від виконання військового обов`язку.
Так, українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
Загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження.
Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були б підставою для скасування або зміни оскаржуваної постанови суду, апелянтом не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено.
Апеляційний суд враховує, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та ґрунтуються на власному тлумаченні норм права.
У відповідності до ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
Керуючись ст.ст.293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 травня 2026 року, без змін.
Постанова набирає законної сили після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя	О. В. Разгуляєва