ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року
м. Харків
справа № 642/7995/24
провадження № 22-ц/818/2140/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Тичкової О.Ю.
Суддів колегії – Яцини В.Б., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.,
сторони справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» 
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Акціонерного товариство Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2025 року в складі судді Балабая С.С.,-
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 16.01.2020 у розмірі 47388,27 грн, а також судові витрати.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н від 16.01.2020. ОСОБА_2 при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, та Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та позивачем Договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис у заяві. Заявою позичальника підтверджується факт, що вона повністю була проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.
При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.1.2.5. договору, на підставі якого позичальник при укладенні цього Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою та рішенням Банку. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок, надано кредитну картку і встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 50 000 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав ОСОБА_2 можливість розпоряджатися кредитними коштами. Позичальник не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Позичальник зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 померла. Позивачем 14.06.2023 була направлена претензія кредитора до Другої харківської державної нотаріальної контори, та 30.06.2023 отримана відповідь, в якій зазначалось, що претензію кредитора переслано до приватного нотаріуса Васікової Л.Є., за місцем заведення спадкової справи, та 01.09.2023 отримана відповідь, що спадкоємцем померлого позичальника є відповідач – ОСОБА_1 19.09.2023 до спадкоємці позичальника було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.
Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 16.01.2020 року становить 47388,27 грн., яка складається з наступного: 47388,27 грн. заборгованість за тілом кредита; 0,00 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 47388,27 грн. та судові витрати.
Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що з огляду на пріоритет кредитора, право вимоги якого забезпечено іпотекою та встановлену вартість майна, залишок спадкової маси після задоволення вимог іпотекодержателя є недостатнім для задоволення інших кредиторських вимог, зокрема вимог позивача.
Не погоджуючись із рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволені позову, суд зазначив що представником позивача не доведено вартість майна, проте такий висновок прямо суперечить матеріалам справи оскільки із наявного звіту про оцінку №11-20251106-0010713808 від 06.11.2025 року згідно якого оціночна вартість квартири становить 1572000,00 грн, що є достатньою сумою для розрахунку із усіма кредиторами.
09 березня 2026 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду є законним та обґрунтованим. Оскільки зобов`язання за договором позики на підставі якого бува укладений договір іпотеки є значно більшим ніж вартість успадкованого майна то відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того відповідач також не погоджується із сумою заборгованості за кредитним договором, зазначає що після смерті ОСОБА_2 що була стороною вказаного договору позивач протиправно списував відсотки та комісію за користування кредитними коштами.
Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н від 16.01.2020. ОСОБА_2 при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, та Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та позивачем Договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис у заяві.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 16.01.2020 року за ОСОБА_2 обліковується заборгованість у розмірі 47388,27 грн, яка складається з наступного: 47388,27 грн. заборгованість за тілом кредита; 0,00 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками.
НА підтвердження своїх позовних вимог Банком також надано виписку за договором б/н від 16.01.2020 року у період з 20.07.2018 по 23.10.2024 року зі змісту якої вбачається що ОСОБА_2 були видані кредитні кошті якими вона користувалась, вбачається рух грошових коштів.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Листом № 729/01-16 від 20.06.2023 Друга харківська міська державна нотаріальна контора у відповідь на претензію кредитора АТ КБ «Приватбанк» від 28.05.2023, що надійшла до нотаріальної контори 29.06.2023 вх. № 48/02-14 повідомила про те, що заведено спадкову справу № 5/2022 до майна померлої ОСОБА_2 . Друга Харківська міська державна нотаріальна контора переслала до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Васікової Л.Є., для розгляду за належністю претензію кредитора АТ КБ «Приват Банк» від 28.05.2023 № SAMDNWFCOOO61604561, щодо наявності спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Претензія кредитора зареєстрована в книзі реєстрації спадкових справ за № 61.
Спадкова справа заведена на підставі заяви дочки спадкодавиці – ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.
З витребуваної судом копії спадкової справи № 05/2022 заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , вбачається, що спадкова справа була заведена на підставі заяви ОСОБА_1 від 15.02.2022 року за № 13.
30.04.2025 ОСОБА_2 (спадкодавець) в м. Харкові, склала заповіт ННЕ 452004, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І., що був зареєстрований в реєстрі за № 1367, згідно з яким на випадок своєї смерті заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 
26.03.2021 між спадкодавцем та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір та договір позики, згідно до яких спадкодавиця ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_3 гроші, в розмірі 1 393 500,00 грн., що є еквівалентом 50 000 доларів США, та передала іпотекодержателю ОСОБА_3 наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру номер АДРЕСА_2 , житловою площею 40,6 м2, загальною площею 63,5 кв.м.
ОСОБА_3 15.02.2022 звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Васіковій Л.Є. із заявою – претензією кредитора до майна ОСОБА_2 згідно Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лівіндою Н.О. 26.03.2021 за реєстровим № 972. Згідно цього іпотечного договору у разі несплати коштів «Предмет іпотеки» - 3-х кімнатна квартира переходить у власність до ОСОБА_3 . Згідно до «Звіту про оцінку майна від 16.02.2022 на Предмет іпотеки, а саме вартість квартири за адресою: АДРЕСА_3 становить 1175105 грн 00 коп.
В даній спадковій справі наявна претензія кредитора АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 28.05.2022 року № SAMDNWFCOO061604561, ОСОБА_3 від 16.02.2022, АТ «Альфа-Банк» від 19.07.22 та 07.02.2022 за вих. 10022-93, 10024-93, 10025-93.
Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
Відповідно до статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.
Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.
Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).
Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
У разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи, її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України.
Вирішуючи спори про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
За законодавством спадкоємці, що прийняли спадщину, повинні виконати боргові зобов`язання в межах дійсної вартості майна, одержаного ними у спадщину. Вартість спадщини визначається на час відкриття спадщини. Отже, умовою відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця є факт прийняття спадщини. Аналогічні роз`яснення надані в абз. 2 п. 32 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Вирішуючи указаний спір, суд першої інстанції виходив з того що АТ КБ «Приватбанк» у встановлений частиною другою статті 1281 ЦК України строк направив на адресуДругої харківської міської державної нотаріальної контори до спадкоємців боржника та просив довести до відома спадкоємців вимоги Т КБ «Приватбанк» про сплату боргу в розмірі 47388,27 грн.
Досліджуючи питання обсягу спадкового майна та його вартості як межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що сума заборгованості спадкоємця в розмірі 47388,27 грн виходить за межі реальної вартості успадкованого майна, оскільки з огляду на пріоритет іпотечного кредитора та встановлену вартість майна, залишок спадкової маси після задоволення вимог іпотекодержателя є недостатнім для задоволення інших кредиторських вимог, зокрема вимог АТ КБ «Приват Банк» за вказаним кредитним договором.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Так відповідно до умов Договору позики від 26.03.2021 року вбачається що позикодавець ОСОБА_3 надала Позичальнику ОСОБА_2 у власність грошові кошти в розмірі 1393500,00 грн що є еквівалентом 50000,00 доларів США.
Відповідно до іпотечного договору № 972 в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 26.03.2021 року, Іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру номер АДРЕСА_2 , житловою площею 40,6 кв.м, загальною площею 63,5 кв.м.
Відповідно до п.4 договору іпотеки визначено що сторони домовились що вартість предмета іпотеки складає 1 950900,00 грн.
Відповідно до наявного в матеріалах справи звіту №11-20251106-0010713808 про оцінку майна від 06.11.2025 року проведеного ОСОБА_4 вбачається що станом на 06.11.2025 року поточна вартість об`єкта оцінки а саме: квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,5 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м. становить – 1 572 000,00 грн.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України – гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти – фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17), а підстав для відступу від нього відсутні.
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
Підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів у тексті всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. У той же час тлумачення не може створювати нові умови договору, а виключно роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складають права та обов`язки сторін, то тлумачення потрібно розуміти як спосіб виконання сторонами умов правочину.
З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення (з`ясування) його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень.
У справі, яка переглядається, зазначивши про необхідність повернення суми, еквівалентної 50000,00 дол. США сторони погодили, що одиницею виміру суми коштів, яка підлягає поверненню за цим зобов`язанням, є долар США. Тобто змістом зобов`язання є повернення заборгованості в розмірі, який еквівалентний 50 000 дол. США на момент повернення боргу.
Валюту платежу сторони у договорі не визначили. Водночас, на переконання суду, відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами – резидентами.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного суду від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 (провадження № 14-81цс24).
Таким чином грошове зобов`язання, що виникло у спадкодавця перед ОСОБА_3 дорівнює 2 109 500,00 грн, що еквівалентно 50 000 доларів за офіційним курсом долару США станом на момент ухвалення рішення суду.
Відповідно до ст. 590 ЦК України та ст. 36 Закону України «Про іпотеку» вимоги іпотекодержателя задовольняються у першу чергу за рахунок предмета іпотеки.
Отже враховуючи що станом на 06.11.2025 року поточна вартість квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,5 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м, відповідно до звіту №11-20251106-0010713808 про оцінку майна від 06.11.2025 що становить – 1 572 000,00 грн, є значно меншою ніж сума зобов`язання за договором позики та залишок спадкової маси після задоволення вимог іпотекодержателя вочевидь є недостатнім для задоволення інших кредиторських вимог, судова колегія приходить до висновку що спадкова маса є недостатньою для задоволення вимог кредитодавця, а підстави для стягнення заборгованості у межах пред`явлених вимог — відсутні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариство Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.
Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий          О.Ю. Тичкова

Судді           В.Б. Яцина

Ю.М. Мальований