ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

22.04.2026  Справа №905/1267/25  
за позовом: Маріупольської міської ради Донецької області (87500, Донецька область, м.Маріуполь, просп.Миру, 70, код ЄДРПОУ 33852448)

до відповідача: Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м.Москва, вул.Житня, 14, будівля 1)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунального закладу «Маріупольська спеціалізована школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області» (87517, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12, код ЄДРПОУ 23030995)

про стягнення 212159922,07 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.
Секретар судового засідання: Білогубова В.В.

У засіданні брали участь:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився
від третьої особи: не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Маріупольська міська рада Донецької області, м.Маріуполь звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до відповідачів, Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, м.Москва та Державної корпорації розвитку «ВЕБ.РФ», м.Москва про солідарне стягнення збитків з втрати можливості володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном у розмірі 5019635,69 доларів США, що на дату формування позову еквівалентно 212159922,07 грн за офіційним курсом НБУ.

Ухвалою господарського суду від 16.12.2025 вказану позовну заяву було залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення її без руху шляхом надання:
- доказів направлення до будь-якого посольства Російської Федерації копій позовної заяви та доданих до неї документів з перекладом на російську мову для відповідача 1, а також на електрону пошту щодо відповідача 2;
- доказів сплати судового збору у розмірі 847840 грн;
- належним чином оформленої копії Звіту про оцінку збитків або протоколу створення та перевірки кваліфікованого електронного підпису, якщо вказаний звіт надходив засобами електронного зв`язку;
- пояснень на виконання вимог п.8 ч.3 ст.162 Господарського процесуального кодексу України.
29.12.2025, в межах встановленого строку, до господарського суду надійшла заява б/н від 26.12.2025 Маріупольської міської ради Донецької області про усунення недоліків і уточнена позовна заява №31-47 від 10.12.2025, де в якості відповідача було визначено лише Російську Федерацію в особі Міністерства юстиції Російської Федерації.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та тимчасовою окупацією міста Маріуполь, позивач втратив можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, а саме нежитловою будівлею, загальною площею 6556,80 кв. м, що розташована за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12.

Ухвалою суду від 05.01.2026 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1267/25, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Комунальний заклад «Маріупольська спеціалізована школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області».

Відповідач у жодне судове засідання не з`явився, відзиву у встановлений судом строк не надав, будь-яких пояснень по суті спору не представив. Разом з тим, суд зазначає, що предметом позову у цій справі є відшкодування шкоди (збитків), завданої збройною агресією Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди (збитків) є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави – України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави – України, що закріплено у Статуті ООН. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, від 18.05.2022 у справі №760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 по справі №990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.
При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Вказані висновки наведено у постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах №490/9551/19 та №311/498/20.
Окрім того, аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
Разом з цим, судом враховано, що до повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт – постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу Російської Федерації.
У зв`язку з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Згідно з листом №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами Російської Федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.
Крім того, у зв`язку з агресією з боку Російської Федерації та введенням воєнного стану Акціонерне товариство «Укрпошта» з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з Російською Федерацією.
Міністерство юстиції України листом №91935/114287-22-22/12.1.1 від 06.10.2022 щодо вручення судових документів резидентам Російської Федерації в порядку ст.8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист № 71/14-500-77469 від 03.10.2022) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється.
Поряд з цим, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на офіційному веб-порталі «Судова влада України» у розділі «Повідомлення для учасників судового процесу» публікувались оголошення про розгляд справи №905/1267/25.
Господарським судом також здійснювалось повідомлення відповідача про розгляд справи шляхом направлення ухвал Господарського суду Донецької області на поштову адресу посольства Російської Федерації у Республіці Молдова.
У цьому випадку судом також враховано, що згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись, з ухвалами суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Станом на дату ухвалення рішення відповідач відзиву не надав, будь-яких пояснень по суті спору не представив.
Приймаючи до уваги те, що господарським судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи та забезпечення реалізації ним своїх прав на судовий захист, в т. ч. шляхом надання відповідних заяв по суті справи, спір вирішено за наявними матеріалами в порядку норм ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

21.01.2026 на адресу суду надійшли пояснення №01 від 19.01.2026 третьої особи, в яких вона просила задовольнити позовні вимоги та подальший розгляд справи №905/1267/25 проводити за відсутності представника Комунального закладу «Маріупольська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області». В обґрунтування пояснень посилалась на обставини аналогічні викладеним у позові. 

Ухвалою суду від 31.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.04.2026.
Представники сторін і третьої особи у судове засідання 22.04.2026 не з`явились, судом не викликались. Поряд з цим, у заяві б/н від 20.04.2026 представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.
Поряд з цим, норми ст.43 вказаного кодексу зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Як визначено у ч.1 ст.202 зазначеного нормативно-правового акту, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Статтею 216 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду оголосити перерву або відкласти розгляд справи по суті. При цьому, це є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а відсутність у судовому засіданні представників сторін і третьої особи не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:
За змістом ст.ст.13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Маріупольська міська рада Донецької області, яка розташовувалась за адресою: Україна, 87500, Донецька область, м.Маріуполь, пр.Миру, 70, є юридичною особою, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань – 33852448, організаційно-правова форма: орган місцевого самоврядування, що підтверджується копією виписки та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Згідно з копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 27.11.2025 Комунальний заклад «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області», який зареєстрований за адресою: Україна, 87517, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12, є юридичною особою, діє на підставі власного установчого документа - статуту, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань – 23030995. Види діяльності: загальна середня освіта, початкова освіта. Засновник: Маріупольська міська рада Донецької області, адреса: Україна, 87500, Донецька область, м.Маріуполь, пр.Миру, 70.
Відповідно до п.1.1 статуту Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області» в новій редакції, затвердженого рішенням Маріупольської міської ради №7/16-1204 від 03.03.2017, Комунальний заклад «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області» є міським комунальним закладом освіти, заснованим на майні міської громади, суб`єктом права власності якої є Маріупольська міська рада (далі - власник). Власник або уповноважений ним орган здійснює фінансування закладу освіти, його матеріально-технічне забезпечення, надає необхідні будівлі, інженерні комунікації, обладнання, організує ремонт приміщення, його господарське обслуговування, харчування учнів, встановлює територіальні межі обов`язкового обслуговування.
Нежитлова будівля Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області», яка розташована за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12, є власністю територіальної громади м.Маріуполь в особі Маріупольської міської ради Донецької області, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №340622304 від 27.07.2023.
Згідно з копією балансової довідки №176 від 01.10.2025 будівля за адресою: 87517, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12, загальною площею 6556,8 кв. м, перебуває на балансі Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області», що обслуговується Комунальним закладом департаменту освіти міської ради «Централізована бухгалтерія департаменту освіти».
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №119604517 від 04.04.2018 земельна ділянка, кадастровий номер 1412337200:01:010:0118, площею 2,327 га, розташована за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12, знаходиться в постійному користуванні для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти, підстава виникнення іншого речового права: рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 7/29-2612, виданий 21.03.2018, видавник: Маріупольська міська рада Донецької області.
Місто Маріуполь розташовано на півдні Донецької області на березі Азовського моря у гирлі річки Кальміусу. Адміністративний центр Маріупольської міської громади і Маріупольського району.
Як вказує позивач, з 05.03.2022 і до цього часу вся територія Маріупольського району окупована Російською Федерацією. Внаслідок військової агресії окупаційних військ Російської Федерації територіальна громада м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради Донецької області втратила можливість володіти, користуватись та розпоряджатись значною кількістю комунального майна, зокрема, нерухомим майном – нежитловою будівлею Комунального закладу «Маріупольська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області», загальною площею 6556,80 кв. м, яка розташована за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12. Внаслідок збройної агресії та подальшої окупації, позивач втратив контроль над вказаним майном, зокрема не панує над ним, не утримує його, не використовує та позбавлений можливості вільно, на власний розсуд розпорядитись ним. Крім цього, в результаті вищевказаних протиправних дій з боку відповідача, позивач втратив можливість володіти, користуватись та розпоряджатись усім майном, яке перебувало на балансі Комунального закладу «Маріупольська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області» та знаходилось всередині нежитлової будівлі за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12.
24.10.2022 директор Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області» Чайкін М.Г. звернувся до Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, де повідомив про жорстке поводження з цивільним населенням військовими Російської Федерації, шляхом застосування засобів війни заборонених міжнародним правом, інших порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також віддання наказу про вчинення таких дій. Так, у період з лютого по квітень 2022 військовослужбовцями Російської Федерації в результаті ракетних обстрілів було пошкоджено приміщення вищевказаної школи, а також було викрадено з приміщення матеріально-технічну базу, а саме: інтерактивні дошки, ноутбуки, техніку, методичні матеріали тощо. Приблизна сума завданих збитків становить 130000000 грн. Зазначена інформація внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022100090002429 від 25.10.2022 за ч.1 ст.438 Кримінального кодексу України.
За твердженням позивача, внаслідок протиправних дій відповідача Маріупольській міській раді Донецької області, як власнику втраченого приміщення, було завдано збитки в загальному розмірі 5019635,69 доларів США, що еквівалентно 212159922,07 грн за офіційним курсом НБУ на день формування позовної заяви (01.12.2025) та включає:
- 4068800 доларів США – сума збитків на підставі проведеного дослідження оцінювачем щодо вартості реальних збитків, завданих нежитловому приміщенню;
- 950835,69 доларів США – сума балансової вартості майна, яке знаходилось у нежитловому приміщенні.

За вимогами ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.
Збитками є:
- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Отже, відшкодування збитків є одним із заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень ст.22 Цивільного кодексу України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміють майнову шкоду, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч.ч.1, 3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
За ст.73 вказаного кодексу доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст.86 вказаного нормативно-правового акту суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.13, 74, 73, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно бути доведено, зокрема, протиправність поведінки відповідача; наявність заподіяних діями відповідача збитків; причинний зв`язок між ними. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався.
14.04.2022 Верховною Радою України прийнято постанову про схвалення Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», в якій Верховна Рада України визнає дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу.
22.05.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України №2265-IX «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну».
Так, згідно зі ст.2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» Російська Федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 військова агресія Російської Федерації засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.
Також, Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засудила військову агресію Росії проти України, вимагала від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засудила всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагала безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Наказом №376 від 28.02.2025 Міністерства розвитку громад та територій затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Відповідно до вказаного переліку, вся територія м.Маріуполя Маріупольської міської територіальної громади віднесена з 24.02.2022 по 20.05.2022 до території активних бойових дій та з 21.05.2022 по теперішній час до територій тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Відповідно до ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом і не потребує доведення у судовому порядку.
Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.
Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України унормовано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Конституційний Суд України констатував, що зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (абз 1 п.3 мотивувальної частини рішення №14-рп/2011 від 09.11.2011).
Правомочність володіння - це юридично забезпечена можливість власника бути в безпосередньому фактичному зв`язку з річчю. Володіння треба розуміти як постійну можливість матеріального зв`язку власника з річчю.
Правомочність користування - це заснована на законі можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб.
Правомочність розпорядження - це закріплена нормами права за власником можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам.
Очевидним є факт того, що позивач за своєю волею не може здійснювати жодну з правомочностей, які складають зміст права власності. Позивач не має можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися спірним майном. 
Наявність у позивача правовстановлюючих документів на майно і визнання державою Україна за позивачем титулу власника не означає, що право власності не втрачене.
Власність – це не правовстановлюючий документ, а цілком конкретні права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які безсумнівно втрачені позивачем через збройну агресію Російської Федерації.
З огляду на викладене, саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію міста Маріуполь позивач фактично втратив можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Разом з тим, постановою №326 від 20.03.2022 Кабінету Міністрів України затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі – Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, починаючи з 19.02.2014.
Згідно з п.2 вказаної постанови Міністерствам, іншим центральним та місцевим органам виконавчої влади постановлено розробити і затвердити у шестимісячний строк методики, передбачені Порядком, затвердженим цією постановою.
За змістом пп.18 п.2 Порядку, визначення шкоди та збитків здійснюється, зокрема, окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності. Основні показники, які оцінюються: вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв); вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності; вартість втрачених фінансових активів державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв); вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності; упущена вигода державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв); упущена вигода підприємств недержавної форми власності; втрати державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях; втрати підприємств недержавної форми власності від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях.
Відповідно до п.5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації (додаток до Постанови №326 від 20.03.2022 Кабінету Міністрів України, далі – Загальні засади) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.
Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності – суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку. 
Спільним наказом №3904/1223 від 18.10.2022 Міністерства економіки України та Фонду державного майна України затверджено Методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності (далі – Методика).
На підтвердження реального розміру збитків, завданих нежитловому приміщенню, позивачем надано звіт, складений оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Увекон партнерс» Гринкевич І.О. Дата оцінки: 01.08.2025, дата завершення складання звіту: 20.11.2025. Відповідно до звіту, станом на 01.08.2025, вартісний вираз реальних збитків, заподіяних об`єкту оцінки – втраченому внаслідок збройної агресії Російської Федерації нерухомому майну Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області», загальною площею 6556,8 кв. м, за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12, становить з округленням до сотень без урахування розміру ПДВ: 4068800 доларів США, або за курсом НБУ станом на 01.08.2025 – 169722700 грн.
Крім того, позивачем надано рецензію на звіт про оцінку реальних збитків внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що завдані нерухомому майну Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області», загальною площею 6556,8 кв. м, територіальної громади м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради Донецької області, виконаного суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Увекон партнерс», станом на 01.08.2025, яку складено оцінювачем центрального апарату Фонду державного майна України Стегнюком О.Д., в якій встановлено, що звіт у цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.
Дослідивши наданий до матеріалів справи звіт про оцінку реальних збитків, завданих майну, суд знаходить його таким, що не викликає сумнівів у його правильності, не містить розбіжностей і відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості.
Заперечення відповідача проти результатів оцінки збитків в матеріалах справи відсутні.
З огляду на викладене, суд приймає поданий позивачем звіт про оцінку розміру реальних збитків внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що завдані нерухомому майну, а саме нежитловій будівлі Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області», загальною площею 6556,8 кв. м, територіальної громади м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради Донецької області, складений 01.08.2025, оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Увекон партнерс» Гринкевич І.О., як належний доказ. 
За твердженнями позивача, внаслідок протиправної діяльності відповідача, позивач також втратив можливість володіти, користуватись та розпоряджатись усім майном, яке перебувало на балансі Комунального закладу «Маріупольська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області» та знаходилось всередині нежитлової будівлі за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12.
На підтвердження цих обставин позивачем надано інформацію по рухомому майну №02 від 01.12.2025 та №03 від 01.12.2025, що рахується на балансі Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області». Як зазначає позивач в позові, вказане в зазначених довідках майно було наявним станом на 24.02.2022 за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Чорноморська, 12. Згідно з наданою інформацією були наявні та рахуються на балансі машини, обладнання та матеріальні запаси загальною вартістю 40188021,27 грн.

За таких обставин, збитки позивача внаслідок протиправних та винних дій відповідача є наступними:
- 4068800 доларів США, що на дату оцінки (01.08.2025) становить 169722700 грн (курс долара 41,7132 грн) – сума реальних збитків на підставі проведеного дослідження оцінювачем щодо вартості реальних збитків, завданих у зв`язку із втратою нежитлового приміщення (з округленням до сотень);
- 40188021,27 грн, що на дату подання позовної заяви (11.12.2025) становить 950493,86 доларів США (курс долара 42,2812 грн) – сума реальних збитків, завданих у зв`язку із втратою рухомого майна, яке знаходилось у втраченому нежитловому приміщенні.
Відповідачем не спростовано доводів позивача щодо заявлених позовних вимог та визначеного розміру завданих позивачу збитків у зв`язку із знищенням майна, що знаходилось у приміщенні Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області».

Як визначено у ст.524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст.533 вказаного кодексу грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України «Про валюту і валютні операції» гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.
Разом з тим, відповідно до п.9 розділу І «Основні положення» Методики під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.
Отже, при визначенні остаточних сум та їх еквівалентів, суд виходив з наступного:
- сума збитків в частині втраченого нежитлового приміщення визначена шляхом проведення незалежної оцінки збитків, як це передбачено спеціальним законодавством з визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Відтак, за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки; 
- сума збитків в частині втраченого рухомого майна визначена виходячи із загальних принципів доказування без проведення експертного дослідження, внаслідок чого за умовну грошову одиницю прийнято гривню, яка переведена у доларовий еквівалент на дату подання позовної заяви;
- слід зазначити, що позовна заява була сформована у системі «Електронний суд» 10.12.2025; однак, стала доступною у цій системі для всіх учасників судового процесу 11.12.2025. Отже, саме цю дату суд вважає датою звернення позивача до суду із розглядуваним позовом. 

Щодо вини як складового елемента цивільного правопорушення суд зазначає, що законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п.145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що на національному рівні гарантуються ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави – учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02)).
З урахуванням наведеного ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.
Вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих збитків є обґрунтованою та документально доведеною, крім того є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відповідного відшкодування. Судом встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, проведення активних бойових дій та подальшої окупації м.Маріуполя Донецької області позивач втратив можливість володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.
Проаналізувавши встановлені у справі обставини, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 4068800 доларів США, що є еквівалентом 169722700 грн за офіційним курсом НБУ на дату оцінки та 40188021,27 грн, що є еквівалентом 950493,86 доларів США на день подання позовної заяви (11.12.2025).

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.
При цьому, суд враховує, що при зверненні з позовом позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Відповідно до ч.2 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Згідно зі ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 01.01.2025 прожитковий мінімум для працездатних осіб на рівні 3028 грн.
Відтак, беручи до уваги висновок суду про задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача до Державного бюджету України підлягає судовий збір у сумі 847840 грн, враховуючи граничний розмір судового збору, а також з урахуванням коефіцієнту пониження 0,8 за подання позову в електронній формі.
Водночас, позивачем заявлено клопотання про стягнення судових витрат у розмірі 32667 грн, за змістом якого останній просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати з проведення оцінки розміру реальних збитків внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що завдані нерухомому майну Комунального закладу «Маріупольська спеціалізована школа I-III ступенів №26 Маріупольської міської ради Донецької області», на підтвердження чого надано копію договору №45 від 19.09.2025 та калькуляцію, згідно з якою вартість однієї послуги становить 32667 грн. 
Відповідно до ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч.3 ст.123 вказаного кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).
Позивач з позовною заявою надав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, згідно з яким позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи, зокрема, витрати з проведення оцінки розміру реальних збитків внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що завдані нерухомому майну. 
Оскільки наведені вище витрати позивача були дійсними та необхідними для розгляду справи №905/1267/25, ці судові витрати слід покласти на відповідача. 
Таким чином, судові витрати у розмірі 32667 грн, пов`язані з розглядом справи, а саме, проведенням робіт з оцінки вартості збитків, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м.Москва, вул.Житня, 14, будівля 1) на користь Маріупольської міської ради Донецької області (87500, Донецька область, м.Маріуполь, просп.Миру, 70, код ЄДРПОУ 33852448) збитки з втрати можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном у розмірі 4068800 доларів США, що є еквівалентом 169722700 грн за офіційним курсом НБУ на дату оцінки, 40188021,27 грн, що є еквівалентом 950493,86 доларів США на день подання позовної заяви (11.12.2025), а також витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 32667 грн.

Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м.Москва, вул.Житня, 14, будівля 1) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 847840 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 22.04.2026.

Повний текст рішення складено 01.05.2026.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ю.О.Паляниця