П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 127/10915/26
Суддя-доповідач Яремчук К.О. 
26 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
судді-доповідача Яремчукa К.О., 
суддів - Гнап Д.Д.  Сушка О.О. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області (ухвалене суддею Гриневичем В.С. у м. Вінниці) від 20 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправними дій та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправними дій та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 6898768 від 24 березня 2026 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 340 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (водій транспортного засобу не пропустив пішохода, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення було порушено його права, передбачені статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: знайомитися з матеріалами справи, надавати пояснення, заявляти клопотання, подавати заяви, користуватися юридичною допомогою адвоката. 
Позивач вказував на те, що обов`язковою умовою притягнення до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, що підтверджується відповідними доказами.
Натомість оскаржувана постанова не підтверджена належними та допустимими доказами, а містить лише суб`єктивну думку поліцейського.
Окрім того, позивач стверджував, що поліцейським під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не дотримано вимог статей 251 та 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки під час винесення оскаржуваної постанови останній не встановив дійсні обставини справи.
З огляду на викладене ОСОБА_1 вважав, що дії відповідача, вчинені у спосіб, що не відповідає порядку притягнення до адміністративної відповідальності, який встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення, а тому звернувся до суду з позовом щодо оскарження таких дій, а також наполягав на скасуванні винесеної 20 березня 2026 року постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 6898768.
За результатами розгляду такого позову Вінницький міський суд Вінницької області 20 квітня 2026 року ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог.
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що наданим відповідачем відеозаписом підтверджується те, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом по вул. Соборній в м. Вінниці, не надав перевагу в русі пішоходу, що здійснював перехід проїзної частини дороги по наземному нерегульованому пішохідному переходу (пішохід рухався по нерегульованому пішохідному переході до того, як автомобіль позивача заїхав на цей перехід), чим порушив пункт 18.1 Правил дорожнього руху України. 
З огляду на такий відеодоказ суд першої інстанції дійшов висновку, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення є доведеним, а позивачем не спростовано факту порушення правил дорожнього руху.
Крім того, суд критично оцінив посилання позивача на те, що останній не був зобов`язаний зупинятись перед пішохідним переходом з огляду на те, що водій, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому вже здійснював рух пішохід, зобов`язаний надати перевагу пішоходу у русі шляхом зменшення швидкості транспортного засобу.
Не взяв суд до уваги і доводи скаржника щодо того, що інспекторами поліції не роз`яснено йому передбачених Кодексом прав, оскільки такі спростовуються відеозаписом з бодікамери поліцейського. 
Безпідставними, на думку суду, є аргументи позивача про ненадання йому можливості скористатись правовою допомогою, адже відеозапис із бодікамери поліцейського свідчить про те, що клопотання про надання можливості скористатися послугами фахівця з надання юридичної допомоги заявлялось позивчем вже після фактичного розгляду справи про адміністративне правопорушення та вручення позивачу постанови про накладення на нього адміністративного стягнення, що вочевидь не може свідчити про позбавлення такого права.
Окремо в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції спростував і доводи ОСОБА_1 , які стосуються незазначення в постанові про накладення адміністративного стягнення інформації про технічний засіб, на який здійснено відеозапис, оскільки такі відомості зазначаються лише у постанові, що виноситься у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі. Натомість в даному випадку порушення фіксувалося не в автоматичному режимі.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова винесена відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.
Короткий зміст апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, постанову про накладення адміністративного стягнення скасувати, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.
В обґрунтування апеляційної скарги її автор зазначив, що судом першої інстанції порушено строки розгляду адміністративної справи, оскільки замість встановленого Кодексом адміністративного судочинства України строку розгляду справи в 10 днів така справа розглядалася 16 днів, а проголошене 20 квітня 2026 року рішення суду є необґрунтованим, оскільки в ньому відсутня мотивувальна частина, яка є обов`язковою складовою судового рішення. 
Зокрема скаржник стверджує, що судом першої інстанції не надано оцінки його аргументам про те, що притягнення до адміністративної відповідальності можливе лише у випадку наявності події та складу адміністративного правопорушення, що підтверджується належними та допустимими доказами.
Оскаржувана у цій справі постанова про накладення адміністративного стягнення не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, адже вона є актом індивідуальної дії. Водночас наявний в матеріалах справи відеозапис не підтверджує тих обставин, що позивач перед пішохідним переходом не зменшив швидкість та не зупинився. 
На думку позивача, висновок суду першої інстанції про те, що порушення пункту 18.1 Правил дорожнього руху України полягає в тому, що пішохід рухався по нерегульованому пішохідному переході до того, як автомобіль позивача заїхав на цей перехід є необґрунтованим, оскільки такий пункт не вимагає зупиняти автомобіль за відсутності перешкоди чи небезпеки пішоходу. 
Як на підставу для скасування оскаржуваного рішення ОСОБА_1 вказує на те, що наданий відповідачем відеозапис з бодікамери поліцейського свідчить про порушення поліцейськими процедури притягнення його адміністративної відповідальності, адже не було роз`яснено передбачених Кодексом прав, зокрема й права на отримання правової допомоги. Так, в пункті 8 оскаржуваної постанови позивачем зафіксовано те, що при розгляді справи він був позбавлений можливості скористатися правовою допомогою.
Усе вищевикладене, на переконання ОСОБА_1 , свідчить про те, що суд першої інстанції, вибірково оцінивши докази, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги.
Інших заяв по суті справи від учасників до суду апеляційної інстанції не надходило. 
Стислий виклад встановлених обставин
24 березня 2026 року інспектором 1 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області лейтенантом поліції Шевчуком Вячеславом Олександровичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6898768, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення. 
Зі змісту оскаржуваної постанови слідує, що ОСОБА_1 24 березня 2026 року о 16:14 год керував транспортним засобом Smart EQ FORFOUR, державний номерний знак НОМЕР_1 , у місті Вінниці по вулиці Соборній та, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість та не зупинився, створивши перешкоду для пішохода, чим порушив пункт 18.1 Правил дорожнього руху України.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, врахувавши аргументи відповідача, що викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КУпАП) визначено завдання цього кодифікованого нормативного акта, до яких віднесено охорону прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України (частина 1 статті 2 КУпАП). 
У статті 9 КУпАП під адміністративним правопорушенням (проступком) розуміється протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати зокрема чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до положень статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Пунктом 5 розділу ІV цієї Інструкції встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.
Так, встановлені у справі обставини свідчать про те, що оскаржувана постанова про накладення адміністративного по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху складена поліцейським в електронній формі у вигляді стрічки за допомогою спеціальних технічних пристроїв не в автоматичному режимі.
При цьому зі змісту додатку 5 до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (зокрема пункт 7), на яку містяться посилання вище, слідує, що в такі постанові мають зазначатися перелік документів, які додаються до постанови, проте не передбачено обов`язку поліцейського зазначати саме інформацію про технічний пристрій, на який здійснювалася фіксація правопорушення.
З огляду на викладене колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що зміст додатку 5 до згаданої вище Інструкції не передбачає обов`язку вносити до постанови про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відомостей про технічний засіб, на який здійснено фото або відеозапис.
В контексті наведеного колегія суддів також звертає увагу на те, що наявний у справі відеодоказ, на якому зафіксовано факт переходу пішохода по нерегульованому пішохідному переході по вулиці Соборній (поряд із будинком 68) у місті Вінниці, створений не особисто поліцейськими, а ситуаційним центром Вінницької міської ради "Безпечне місто", а тому під час винесення спірної постанови поліцейський жодним чином не міг зазначити в переліку документів, що додаються до такої постанови, відомості про технічний пристрій, на який здійснювалася фіксація правопорушення.
Що ж до суті інкримінованого правопорушення, то колегія суддів враховує наступне.
За змістом частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Частина 1 статті 122 КУпАП передбачає, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2001 року № 1306 затверджено Правила дорожнього руху України (далі - ПДР України).
Відповідно до пункту 18.1 ПДР України водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Згідно з пунктом 1.10 ПДР України пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в кріслах колісних без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу коляску чи крісло колісне.
Пішохідний перехід - ділянка проїзної частини, острівця безпеки чи розділювальної смуги або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.38.1-5.41.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч. Регульованим вважається пішохідний перехід, рух по якому регулюється світлофором чи регулювальником, нерегульованим - пішохідний перехід, на якому немає регулювальника, світлофори відсутні або вимкнені чи працюють у режимі миготіння жовтого сигналу; перевага - право на першочерговий рух стосовно інших учасників дорожнього руху; дати дорогу - вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість (пункт 1.10 ПДР України).
За змістом пункту 4.7 ПДР України, пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.
Пунктом 4.16 ПДР України гарантовано право пішохода на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.
Із системного аналізу наведених вище норм слідує, що вимога пункту 18.1 ПДР України передбачає, що на нерегульованих пішохідних переходах пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами саме під час руху по проїзній частині дороги, тобто з моменту, коли вони ступили на пішохідний перехід. Для виконання вимоги цього пункту водій транспортного засобу обов`язково повинен своїм маневром показати пішоходам, що він дає дорогу, тобто знизити швидкість, якщо цього достатньо для того, щоб дати дорогу, або зупинитися.
При цьому водій транспортного засобу, який наближається до нерегульованого пішохідного переходу, помітивши на ньому пішохода, має два альтернативні вибори поведінки, а саме: 1) зменшити швидкість, щоб дати дорогу пішоходу у разі якщо таке зменшення є достатнім для переходу пішоходом дороги; 2) якщо зменшення швидкості недостатньо для завершення пішоходом маневру, тоді водій такого транспортного засобу повинен зупинитися, щоб дати дорогу пішоходу для завершення його маневру.
Як слідує зі змісту оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу у місті Вінниці по вулиці Соборній, не зменшив швидкість та не зупинився, створивши перешкоду для пішохода.
Наведені у постанові обставини підтверджуються відеозаписом, що міститься у відеофайлі з назвою «Безпечне місто».
Відтак суд першої інстанції, оглянувши такий відеодоказ, дійшов вірного висновку про ненадання позивачем переваги в русі пішоходу, що здійснював перехід проїзної частини дороги по наземному нерегульованому пішохідному переходу, адже пішохід рухався по нерегульованому пішохідному переході до того, як автомобіль, яким керував апелянт, в`їхав на цей перехід та перебував вже на середині дороги. Такими діями позивач допустив порушення пункту 18.1 ПДР України. 
При цьому колегія суддів вважає безпідставними міркування скаржника про те, що він не повинен був зупинятись перед пішохідним переходом, на якому вже перебував пішохід, оскільки процитованими вище приписами ПДР України чітко передбачено обов`язок водія транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, зменшити швидкість, аби дати дорогу пішоходу або зупинитися для надання переваги в русі такому пішоходу.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що норми ПДР України наділяють пішохода перевагою в русі та зобов`язують водіїв транспортних засобів виконати вимогу дати йому дорогу у разі, якщо пішохід знаходиться на нерегульованому пішохідному переході. 
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що факт вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення є доведеним та підтверджується належними та допустимими доказами (зокрема наявним відеозаписом, що міститься у відеофайлі з назвою «Безпечне місто»).
Твердження позивача про нероз`яснення йому передбачених КУпАП прав спростовуються наявним відеозаписом з нагрудної бодікамери поліцейського.
Також не знайшли підтвердження і доводи апелянта про те, що працівник поліції під час винесення оскаржуваної постанови не повідомили його про право скористатися юридичною допомогою, адже відеозапис з нагрудної бодікамери поліцейського підтверджує те, що клопотання про надання позивачу можливості скристатися послугами відповідного фахівця заявлялось вже після фактичного розгляду справи інспектором поліції та вручення позивачу постанови, що не може свідчити про недотримання поліцейським відповідних вимог.
При цьому ігнорування позивачем роз`яснених поліцейським прав не може свідчити про те, що такі права йому не роз`яснювалися. Більше того, у випадку, якщо особі не зрозумілі його права, така особа може звернутися до посадової особи, що здійснює розгляд справи, із клопотанням щодо роз`яснення відповідного права.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що встановленими у справі обставинами підтверджується те, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.
Твердження апелянта про недотримання судом першої інстанції строку розгляду цієї адміністративної справи жодним чином не спростовують факту вчинення ним адміністративного правопорушення, а тому не можуть бути підставою для скасування винесеної постанови.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частин 1 - 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Окрім того, частина перша статті 2 та частина четверта статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, що полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції, що оскаржується, відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги, які були підставою для відкриття апеляційного провадження, не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують висновки суду першої інстанції по суті справи, а тому не приймаються судом як належні.
Водночас слід врахувати, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23).
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, немає потреби давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, зважаючи на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КУпАП, та відсутність у зв`язку із цим підстав для задоволення його позовних вимог.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, тому з урахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 139, 243, 250, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, 
ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2026 року - без змін.
Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і не може бути оскаржене в касаційному порядку (частина 3 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя-доповідач 	 		Яремчук К.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гнап Д.Д.    Сушко О.О.