ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5391/26 Справа № 243/9796/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Соловйова О. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Халаджи О. В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2026 року про закриття провадження у цивільній справі за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію та заборгованості за абонентське обслуговування (суддя першої інстанції Соловйова О.О.), -
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОКП «Донецьктеплокомуненерго» звернулось до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до  ОСОБА_1 , як власника нежитлового приміщення площею 67,50 кв.м. у АДРЕСА_1 , в якій просило стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за теплову енергію у розмірі 122 060,89 грн. та за абонентське обслуговування у розмірі 1 340,53 грн., а також судові витрати.
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2026 року закрито провадження у справі за позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію та заборгованості за абонентське обслуговування та роз`яснено, що вказаний спір вирішується в порядку господарського судочинства.
На вказану ухвалу суду ОКП «Донецьктеплокомуненерго» подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, а також його висновки не відповідають обставинам справи та практиці Верховного Суду.
Зокрема зазначав, що матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач використовує нежитлове приміщення, до якого позивач надає послуги з теплопостачання, в рамках господарської діяльності. При цьому наявність того, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем не підтверджує той факт, що зазначене майно використовується відповідачем для здійснення саме господарської діяльності. Тому вважали безпідставним висновок суду про підсудність справи господарському суду і як наслідок закриття провадження у справі, у зв`язку із чим просили ухвалу суду першої інстанції від 24 лютого 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Закриваючи провадження у справи за позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 суд першої інстанції керувався п.1ч.1 ст. 255 ЦПК України та виходив з того що заявлені позивачем вимоги розглядаються у рамках господарського судочинства, у зв`язку із тим, що відповідач є ФОП та використовує приміщення до якого позивачем надаються послуги з теплопостачання, у підприємницькій діяльності .
Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду з огляду на наступне.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Частиною першою статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (частина п`ята статті 26 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 викладено такі правові висновки.
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору, зокрема є: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, якою передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17 сформульовано правовий висновок про те, що для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 2363931 від 19.02.2026 року.
Також матеріали справи містять відомоті про те, що ОСОБА_3 є власником нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 
Звертаючись до суду із позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» наголошувало, що відповідач, як власник вказаного нежитлового приміщення має заборгованість за теплову енергію та абонентське обслуговування, однак не вказувало на те, що нарахування заборгованості здійснювалось відповідачу як ФОП.
Також матеріали справи не містять відомостей про те, що вказане приміщення використовувалось відповідачем у своїй підприємницькій діяльності.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував та належно не оцінив наявні у справі докази, щодо надання нежитлового приміщення ОСОБА_3 як фізичній особі, а також відсутність доказів того, що відповідач використовує вказане приміщення для здійснення підприємницької діяльності у ньому, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а не цивільного.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Як роз`яснено у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись статтями 367, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» задовольнити.
Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 5 травня 2026 року.

Судді:          О.В. Халаджи

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк