Справа № 361/12809/25 
Провадження № 2/361/4919/25 
14.04.2026 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ) 
14 квітня 2026 року   м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Червонописького В.С.,
за участю секретаря судового засідання Тихоненко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд: стягнути з держави Російської Федерації в особі міністерства юстиції російської федерації моральну шкоду у розмірі 35000 євро, що складає еквівалент 1706684,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що до 24 лютого 2022 року, вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Проте з початком збройної агресії ситуація у місті Маріуполь загострювалась. Битва за місто між українськими та російськими військами тривала із лютого 2022 по березень 2022 року під час російського повномасштабного вторгнення 2022 року. Результатом боїв за місто стала його окупація відповідачем.
З 2015 року вона є особою з інвалідністю ІІ групи, з 2018 року - пожиттєво за неврологічним захворюванням. Згідно з висновками МСЕК, їй рекомендовано уникати психоемоційних навантажень, нічних змін та службових відряджень.
Попри це, події, спричинені повномасштабним вторгненням Російської Федерації, призвели до значного погіршення її фізичного і психоемоційного стану. Від початку бойових дій в місті Маріуполь вівся безперестанний вогонь зі всіх видів озброєнь, таких як танки, артилерія, міномети, стрілецька зброя, скидалися бомби з літаків. Квартал, де вона мешкала зазнавав колосальної руйнації та шкоди.
На початку повномасштабної війни її матері було 91 рік. Вона перебувала у селі Азовське Маріупольського району, яке дуже швидко опинилося в зоні окупації. Вона опинилася фактично в пастці без можливості евакуації, без медичної допомоги, без зв`язку, без елементарних умов для життя.
Позивачка, перебуваючи не поряд, не могла допомогти їй. Це відчуття безсилля і страху за її життя стало для неї нестерпним. Щодня вона прокидалася і засинала з думкою: чи жива мати ще, чи не загинула від обстрілів, голоду або холоду.
У цей трагічний період сталося найстрашніше під час бойових дій загинув брат позивачки, ОСОБА_2 , 1958 року народження. Він загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Маріуполі від вибухової травми осколкових поранень голови та тулуба з ушкодженням внутрішніх органів. Це стало для неї жахливою трагедією. Вона не могла прийняти факт, що її брата більше немає, а її мати залишилася сам на сам із цим горем, без можливості отримати підтримку від рідних. Позивачка не могла навіть обійняти її, не могла сказати слова розради, не могла нічим допомогти. Мати переживала не лише моральні муки через втрату сина, а й фізичні страждання - у неї розвинулася тяжка хвороба ноги, почалося гниття тканин. Вона залишалася без ліків, без медичної допомоги, в умовах окупації, без води та їжі. Її життя буквально висіло на волосині. Вони всі були розділені війною, і жоден із них не мав змоги бути поруч. Вона відчувала неймовірний біль і провину, що не може врятувати рідну людину, не може полегшити її страждання.
Позивачка постійно моніторила волонтерів, намагалася знайти будь-який спосіб евакуювати маму, але довгий час це було неможливо. Лише в червні 2022 року вдалося домовитися, і вивезти її до Київської області, де вона пройшла лікування та реабілітацію.
У Києві позивачка була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа (ВПО), в подальшому зі зміною місця перебування в м. Бровари.
Проте опинилася у складних умовах - постійні повітряні тривоги, відсутність світла, води, перебування в підвалі багатоповерхівки, який виконував функцію бомбосховища. Мама маломобільна особа, не могла оперативно спускатися до укриття, що несло додаткову загрозу її життю та посилювало психоемоційне виснаження позивачки і кожна тривога ставала для них випробуванням. Вона кожного дня зазнавала душевних страждань, переносила стрес i побоювання за їх безпеку, були порушені її нормальні життєві зв`язки, вона кожного дня вживала додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. 
Цей період був часом постійного страху, тривоги, виснаження і болю. Вона відчувала, що руйнується все її життя: родина, дім, спокій, віра у завтрашній день.
У пошуках безпеки вони з мамою були змушені залишити Україну і виїхати до Швейцарії. Це рішення далося їм важко, вони залишили все, що було дорогим серцю, але іншого виходу не мали. Цей вимушений виїзд суттєво вплинув на її стан, поглибив тривожність, страх, відірваність від дому та рідних. 
Попри зовнішню безпеку, життя в чужій країні стало для них новим випробуванням. Вони кілька разів змінювали місце проживання, жили спільно з іншими людьми, не маючи стабільності. Це зумовлено браком житла для осіб з тимчасовим захистом - їх розміщували у будинках, які або готувалися до продажу, або призначалися під знесення. 
Такі переселення були вимушеними та супроводжувалися стресом, фізичною втомою, почуттям невпевненості та розгубленості. Це породжувало тривогу, відчуття беззахисності і самотності. 
Усі ці обставини призвели до глибокої моральної шкоди, що проявляється у вигляді: постійного психоемоційного напруження, тривожності, депресивних станів; порушення сну, загострення хронічного неврологічного та серцевого захворювання; втрати соціальних зв`язків, нормального способу життя; відчуття безпорадності, страху за життя близьких та власне життя. 
Всі ці події в житті позивачки, що спричинені збройною агресією відповідача, значно вплинули на якість її життя, яка суттєво знизилась, стала страждати пам`ять, у спілкуванні з іншими, часто помічається підвищена емоційність. Перебуваючи у холодному підвалі, не в змозі зігрітися, і у неї і у її родини різко впав імунітет на застудні захворювання та грип. 
Зазначеними обставинами були порушені нормальні життєві умови, зв`язки позивача та погіршився емоційний стан, що впливає на відносини з оточуючими людьми, вона кожного дня вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. 
Внаслідок саме збройної агресії РФ було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., І? Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, 
Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває щоденно через неможливість мирно проживати на рідній землі та користуватись належним їй житлом, спілкуватись з близькими, позивач вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 1706684,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35 000 євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. 
Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 10.11.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, у заяві до суду просила справу розглянути без її участі.
Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного висновку. 
У контексті вживаних значень «РФ», «рф» - Російська Федерація.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою згідно довідки від 13.05.2025 №3250-5003679626. 
Згідно з висновками МСЕК З 2015 року ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, з 2018 року з неврологічним захворюванням, їй рекомендовано уникати психоемоційних навантажень, нічних змін та службових відряджень.
Матеріалами справи підтверджується, що загинув брат ОСОБА_1 - ОСОБА_2 11 квітня 2022 року у місті Маріуполі від вибухової травми осколкових поранень голови та тулуба з ушкодженням внутрішніх органів. Цей факт підтверджується рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 27.09.2022 року у справі №201/6878/22. 
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, яким було затверджено «Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)», який був чинний до 22.12.2022 року, а також відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 11.12.2022 року № 309, яким затверджено «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» Маріупольська міська територіальна громада з 24.02.2022 року була територією активних бойових дій та по теперішній час є тимчасово окупованими російською федерацією територіями України. 
Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» - суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.
Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
24.02.2022 рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення на території України з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 воєнного стану, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", дія якого триває до теперішнього часу.
Дана обставина не підлягає доказуванню згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України.
Силові дії рф, що тривають з початку вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.
02.03.2022 збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
27.04.2022 Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
14.04.2022 Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12.10.2022 справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у не можливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25.05.2022 в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
При визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що: 
дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;
законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування;
інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);
розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;
такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення майна; права які порушені внаслідок військової агресії рф проти України тощо (Постанова КЦС ВС від 20.06.2024 в справі № 216/5657/22).
Право на відшкодування моральної шкоди мають і цивільні особи, які зазнали втрати душевного спокою, побоюються за власне життя й безпеку та безпеку близьких, вимушено переховуються у бомбосховищах під час атак ворожих військ, споглядають руйнування внаслідок ракетних обстрілів, долають кризу й апатію, доклали додаткових зусиль для організації власного життя, не мають можливості спілкуватися із близькими, вимушено покинули дім тощо (постанови Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 638/3891/22, від 31.07.2024 у справі № 686/14579/23 та від 28.08.2024 у справі № 686/32571/23).
Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд ураховує, що РФ, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.75 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.75 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.75 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.75, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.
Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.75, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, РФ вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.
РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.
Аналогічну позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, та інших.
Суд зазначає, що саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Отже, РФ є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме РФ є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Обставини викладені у позовній заяві, які призвели до порушення особистих прав позивача визначених ст. 270 ЦК України державою Російська Федерація у зв`язку з військовою агресією проти України та окупацією частини територій України, зокрема, права позивача на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля тощо, є загальновідомими, а тому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.
Суд вважає доведеною наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями Російської Федерації в Україні та їх наслідками порушенням особистих прав позивача, що безперечно призвело до душевних страждань позивача та спричинило їй моральну шкоду.
Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Враховуючи встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, характер вимушених змін у її житті (заподіяння душевних страждань і принижень, стресу і побоювання за свою безпеку та безпеку рідних, втрату близької людини), глибину таких страждань, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, вважає, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивача є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок Російської Федерації. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Оскільки позивач згідно приписів п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, з урахуванням приписів ст.141 ЦПК України, судовий збір стягується з відповідача на користь держави Україна у розмірі 15 140,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 10 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 211, 259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди - задовольнити.
Стягнути з держави Російська Федерація в особі міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 35 000 євро (тридцять п`ять тисяч євро), що складає еквівалент 1706684,00 грн. (один мільйон сімсот шість тисяч шістсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.).
Стягнути з держави Російська Федерація в особі міністерства юстиції російської федерації на користь держави судовий збір у розмірі 15140,00 грн. (п`ятнадцять тисяч сто сорок гривень 00 коп.). 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга позивачем подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса реєстрації ВПО: АДРЕСА_2 . 
Відповідач: Російська Федерація в особі міністерства юстиції російської федерації: 119991, РФ м. Москва, вул. Житня, будинок 14.

Суддя        В.Червонописький