ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

07 травня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 360/7/26	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду на розгляді перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі – позивач) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі – І відповідач), Міністерства юстиції України (далі – ІІ відповідач), у якому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 2 лютого 2026 року б/н, просить (орфографія та семантика оригіналу збережена):
– визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.09.2023 по 15.12.2023; 
– стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.09.2023 по 15.12.2023 у розмірі 243151,20 грн з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів; 
– стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 452531,40.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 26 грудня 2022 року № 5820/5 «Про звільнення», яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 30 грудня 2022 року відповідно до пункту 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції з припиненням державної служби. Зазначеною постановою зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2022 року до 20 вересня 2023 року у розмірі 634894,80 грн (шістсот тридцять чотири тисячі вісімсот дев`яносто чотири грн) 80 копійок з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 70919,10 грн (сімдесят тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять грн) 10 коп.
29 листопада 2023 року позивачу видано виконавчі листи, які пред`явлені до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області.
Позивач зазначає, що імперативними приписами частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) та пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) визначено, що прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Водночас, постанова суду в частині поновлення на роботі позивача виконана 14 грудня 2023 року на підставі наказу Міністерства юстиції України від 14 грудня 2023 року № 2063/к «Про поновлення» та листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22 грудня 2023 року № 343/10.1-38/23 від 22.12.2023, яким доведено наказ від 19 грудня 2023 року № 12/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 14.12.2023 № 2063/к «Про поновлення».
Таким чином, резюмує позивач, з 21 вересня 2023 року (наступний день після ухвалення Першим апеляційним адміністративним судом рішення про поновлення на посаді) до 13 грудня 2023 року (день, що передує дню видачі наказу про поновлення позивача на посаді) відповідач не виконав покладений на нього законом обов`язок щодо негайного добровільного виконання рішення суду. 
Отже, наявний факт затримки виконання судового рішення, оскільки відразу після оголошення рішення суду не було виконано. Згідно з приписами статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник, з вини власника або уповноваженого ним органу, був позбавлений можливості працювати. Отже, положення статті 236 КЗпП установлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватися.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач зазначила таке.
Наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 2023 року № 2072/к «Про звільнення» позивача звільнено з посади першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 15 грудня 2023 року за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби. 
21 грудня 2023 року та 25 грудня 2023 року на особисту електронну пошту позивача супровідним листом від 22 грудня 2023 року № 343/10.1-38/23 надійшов наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19 грудня 2023 року № 13/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 15.12.2023 № 2072/к «Про звільнення», пунктом 2 якого зобов`язано відповідача здійснити виплату грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року тривалістю 23 календарних дні, грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року тривалістю 6 календарних днів, грошову компенсацію за невикористані 8 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 12 років стажу державної служби за 2023 рік та розрахунковий лист, у якому було визначено суми нарахувань, що підлягали виплаті. 
Згідно із розрахунковим листом позивачу нараховано заробітну плату (середній заробіток) за період із січня по грудень 2023 року, яка становила 930310,25 грн, борг за підприємством 748899,75 грн, зокрема: січень – 74296,20 грн, лютий – 67542,00 грн, березень – 77 673,30 грн, квітень – 67542,00 грн, травень – 77673,30 грн, червень – 74296,20 грн, липень – 70919,10 грн, серпень – 77673,30 грн, вересень – 70919,10 грн, жовтень – 74296,20 грн, листопад – 74296,20 грн, грудень – 33771,00 грн, грудень (компенсація відпустки) – 89412,35 грн. 
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
4 березня 2024 року позивач пред`явила виконавчі листи у справі № 360/63/23.
5 серпня 2024 року, 20 вересня 2024 року, 13 березня 2025 року, 17 вересня 2025 року позивач на офіційну електронну адресу відповідача направила вимоги про розрахунок та надання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні. 
27 серпня 2024 року відповідач перерахував на картку / рахунок позивача частину виплати грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби у сумі 15103,80 грн. Зазначена сума була зарахована на банківський рахунок позивача у розмірі 12158,24 грн, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. 
7 жовтня 2024 року відповідач перерахував на картку / рахунок позивача 511040,32 грн, що на думку позивача є середнім заробітком за час вимушеного прогулу, відповідно до судового рішення. 
Позивач вважає свої права порушеними у зв`язку з тим, що станом на дату подачі цього позову нарахування та виплату позивачу вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням за період з 21 вересня 2023 року до 15 грудня 2023 року не здійснено.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач зазначила таке. 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, за змістом вказаних норм, у день звільнення позивача, відповідач був зобов`язаний нарахувати і виплатити всі суми, що належать їй при звільненні.
У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 у справі № 420/20192/21 зазначено, що питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно із вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.
При цьому правило щодо визначення судом розміру відшкодування за статтею 117 КЗпП України є однаковим в обох випадках, оскільки стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.
З огляду на те, що у день звільнення вказані кошти позивачу виплачені не були, виник спір у зв`язку з невиплатою позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, позивач має право на передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Ураховуючи викладене, позивачу до стягнення належить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 134 робочих дні, що становить 452531,40 грн (3377,10 грн х 134 дні). 
З урахуванням викладеного, позивач просить задовольнити позовні вимоги. 
Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) позов не визнало, про що 2 березня 2026 року через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» за вхідним реєстраційним № 3053/2026 подало відзив на позовну заяву від 2 березня 2026 року б/н.
На обґрунтування заперечень проти позову І відповідач зазначив, що постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 26 грудня 2022 року № 5820/5 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 31 грудня 2022 року з відновленням державної служби; стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2022 року до 20 вересня 2023 року у розмірі 634894,80 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. 
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 14 грудня 2023 року № 2063/к «Про поновлення» ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 31 грудня 2022 року. 
Згідно із наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 2023 року № 2072/к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 15 грудня 2023 року.
Наказами Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19 грудня 2023 року №№ 12/к, № 13/к оголошено вищевказані накази Мін`юсту та, відповідно до останнього, крім іншого, вирішено, виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 7 жовтня 2022 року до 15 грудня 2023 року та додаткову відпустку за стаж державної служби за 2023 рік. 
При звільненні позивача у грудні 2023 року, оскільки відповідно до табелю обліку використання робочого часу позивач фактично не працювала, їй була нарахована компенсація за невикористані дні відпустки у розмірі 15103,40 грн відповідно до наказу Міжрегіонального управління від 19 грудня 2023 року № 13/к. 
Указані кошти після відрахування податків та інших обов`язкових платежів перераховані ОСОБА_1 26 серпня 2024 року (платіжна інструкція № 5). Водночас, кошти у розмірі 511090,32 грн (сума, після відрахування обов`язкових платежів та зборів) списані органами Державної казначейської служби з рахунків Міжрегіонального управління, в порядку проведення безспірного списання на підставі виконавчого листа, виданого Луганським окружним адміністративним судом від 29 листопада 2023 року у справі № 360/63/23 (платіжна інструкція № 36).
І відповідач зазначає, що несвоєчасне виконання судового рішення сталося через відсутність у нього повноважень на поновлення позивача на посаді, оскільки позивач перебувала у трудових правовідносинах з Міністерством юстиції України, а суб`єктом призначення для неї є Державний секретар Міністерства.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2022 року № 912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» та наказу Міністерства юстиції України від 22 вересня 2022 року № 4011/5 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) реорганізовано шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції. 23 вересня 2022 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за № 1004801270015082677 про перебування Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в стані припинення. Тобто, з 23 вересня 2022 року Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває в стані припинення. З огляду на вказане, кошторис Міжрегіонального управління на 2023-2024 роки не затверджувався. При цьому, кошти, які мали бути виплачені позивачу при її звільненні, були виплачені Міжрегіональним управлінням 26 серпня 2024 року при надходженні відповідного фінансування.
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 вересня 2023 року до 15 грудня 2023 року І відповідач указав на таке.
Сума, яка заявлена позивачем до стягнення, є завищеною та такою, що не відповідає розміру її середньої заробітної плати. 
Так, відповідно до змісту позовної заяви позивачем указано, що у період з 21 вересня 2023 року до 15 грудня 2023 року кількість робочих днів становить 72 дні, а сума, яка має бути стягнута – 243 151,20 грн. 
Проте, із указаним не можна погодитись, з огляду на таке. 
Як вказано вище, періодом вимушеного прогулу є період з 21 вересня 2023 року (наступний день після ухвалення постанови Першим апеляційним адміністративним судом від 20 вересня 2023 року) до 14 грудня 2023 року (дата поновлення на посаді). Отже, кількість днів вимушеного прогулу позивача після ухвалення постанови Першим апеляційним адміністративним судом від 20 вересня 2023 року становить: у вересні 2023 року – 7 робочих днів, у жовтні та листопаді 2023 року – по 22 робочих дні, у грудні 10 робочих днів; всього: 61 робочий день х 3377,10 грн = 206003,10 грн.
І відповідач зазначає, що при розгляді цього питання варто врахувати вищевикладені обставини щодо перебування І відповідача у стані припинення та відсутності затвердженого кошторису на поточний рік, що, на переконання І відповідача, має суттєве значення для вирішення спірних правовідносин.
Із посиланням на положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100), І відповідач зазначає, що для нарахування середньої заробітної плати для виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні позивача слід брати посадовий оклад за жовтень-листопад 2023 року, тобто за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача, яке відбулося 15 грудня 2023 року.
Згідно із довідкою голови комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 25 лютого 2026 року № 12.1-8/3/СЗ середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень-листопад 2023 року становить 12416,00 грн, а середньоденна за цей же період – 564,36 грн. 
Відтак, резюмує І відповідач, розрахунки, наведені позивачем у заяві про усунення недоліків позовної заяви, щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із розміру – 3377,10 грн є помилковими, оскільки цей розмір середньоденної заробітної плати існував на час її звільнення станом на 31 грудня 2022 року, проте, звільнення, після якого відбулася затримка розрахунку при звільненні, яка є предметом розгляду цієї справи, відбулось 15 грудня 2023 року.
Також І відповідач зазначає, що з урахуванням усталеної судової практики існують підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З урахуванням викладеного, І відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Суд ухвалою від 6 січня 2026 року залишив без руху позовну заяву та запропонував ОСОБА_1 протягом 10-ти (десяти) календарних днів з дати отримання цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви та надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд»: позовну заяву, оформлену з дотриманням вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України, з доказами її надіслання до електронного кабінету відповідача; документ про сплату судового збору за позовними вимоги майнового характеру (розмір судового збору за позовну вимогу майнового характеру щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначити неможливо, оскільки позивач не зазначила суму стягнення); заяву про залучення до участі у справі третьої особи (якщо позивач вважає за необхідне залучити до участі у справі третю особу), із зазначенням, на яких підставах третю особу належить залучити до участі у справі; заяву про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду в частині позовних вимог про зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів.
Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 21 січня 2026 року визнав неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами щодо зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів, зазначені позивачем в уточненій позовній заяві від 15 січня 2026 року б/н; продовжив ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви на 10 (десять) календарних днів з дати отримання цієї ухвали; запропонував ОСОБА_1 протягом 10 (десяти) календарних днів з дати отримання цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви та надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами щодо зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, частину щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 12 років стажу державної служби за 2023 рік у розмірі 74308,55 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів, в якій вказати інші підстави для поновлення пропущеного строку. 
Суд ухвалою від 3 лютого 2026 року продовжив ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви на 5 (п`ять) календарних днів з дати отримання цієї ухвали та запропонував ОСОБА_1 протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви та надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» документ про сплату судового збору за позовними вимогами майнового характеру щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2409,05 грн. 
Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 16 лютого 2026 року серед іншого відкрив провадження у справі; вирішив справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні): витребував від І відповідача письмові докази.
Суд своєю ухвалою від 6 березня 2026 року залучив до участі у справі другим відповідачем Міністерство юстиції України (ідентифікаційний код 00015622, місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001); витребував від ІІ відповідача письмові докази.
Луганський окружний адміністративний суд ухвалою від 9 квітня 2026 року зобов`язав ОСОБА_1 протягом 5 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» трудову книжку у повному обсязі. 
Міністерство юстиції України позов не визнало, про що 24 березня 2026 року через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» за вхідним реєстраційним № 4400/2026 подало відзив на позовну заяву від 24 березня 2026 року б/н.
На обґрунтування заперечень проти позову ІІ відповідач зазначив, що позивач реалізувала своє право на захист та стягнення коштів за час вимушеного прогулу, звернувшись до суду із відповідним позовом (справа № 360/63/23). 
Зі змісту резолютивної частини постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 убачається, що судом, відповідно до положень статті 235 КЗпП України ОСОБА_1 поновлено на посаді та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2022 року до 20 вересня 2023 року. Тобто, період часу вимушеного прогулу позивача припинився датою прийняття рішення у справі № 360/63/23 – 20 вересня 2023 року. 
Відтак, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 вересня 2023 року до 15 грудня 2023 року є безпідставною та необґрунтованою, оскільки, по-перше, цей період часу не може вважатися періодом вимушеного прогулу; по-друге, ця вимога позивача розглянута та задоволена судом у справі № 360/63/23.
Зі змісту заяви убачається, що позивач не оскаржує жодних рішень, дій чи бездіяльності Міністерства юстиції України, не ставить питання про покладення на нього обов`язку щодо здійснення нарахування чи виплати спірних сум, а також не обґрунтовує правових підстав для притягнення Міністерства до відповідальності. Більше того, заявлені позовні вимоги не містять прохальної частини щодо Міністерства юстиції України, що свідчить про відсутність предмета спору між ОСОБА_1 та Міністерством. 
Стосовно покладення матеріальної відповідальності у цій справі на Міністерство, ІІ відповідач зазначив таке. 
Позивач обіймала посаду першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), тобто, посаду державної служби. 
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» (далі – Закон). 
Відповідно до частини другої статті 1 Закону державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. 
Згідно із пунктом 7 частини першої статті 2 Закону суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади. 
Міністерство юстиції України здійснює свою діяльність на підставі Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228 (далі – Положення № 228), та керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. 
Відповідно до підпункту 10 пункту 12-2 Положення № 228 державний секретар Міністерства, зокрема, призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників. Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлено, що заступники керівників територіальних органів міністерства призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем міністерства, який відповідно є суб`єктом призначення (роботодавцем) щодо них. 
Водночас, позивач обіймала посаду у територіальному органі Міністерства - Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків). 
Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5 (зі змінами) (далі – Положення), визначено, що міжрегіональні управління утримуються за рахунок Державного бюджету України. Структуру міжрегіональних управлінь затверджує Міністр юстиції України. Штатний розпис та кошторис міжрегіональних управлінь затверджує державний секретар Міністерства юстиції України. 
Згідно із пунктом 5.4 Положення міжрегіональне управління здійснює бухгалтерський облік витрат на утримання міжрегіонального управління; забезпечує використання бюджетних асигнувань за цільовим призначенням, складає та подає в установленому порядку фінансову, бюджетну, податкову та статистичну звітність. Тобто, витрати на виплату заробітної плати та інших платежів, пов`язаних із фондом оплати праці, здійснюються відповідно до кошторису міжрегіонального управління, в межах затверджених бюджетних призначень. 
Крім того, частиною четвертою статті 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що виплата заробітної плати працівникам здійснюється за місцем роботи. 
З викладеної норми, а також із доказів, які надані позивачем до суду, а також із відзиву на позов, поданого Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків), убачається, що нарахування та виплата заробітної плати здійснюється міжрегіональним управлінням з кошторису та видатків останнього.
Тому, Міністерство не було та не є місцем роботи першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), отже, нарахування та виплату заробітної плати не здійснювало у зв`язку з відсутністю на те повноважень. Міністерство і Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), а у подальшому – комісія з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) як співвідповідачі у справі можуть виконувати зобов`язання та нести відповідальність виключно виходячи з власних повноважень. 
Отже, з урахуванням наведеного нормативного регулювання та фактичних обставин справи, Міністерство юстиції України не є належним суб`єктом матеріальної відповідальності у спірних правовідносинах. Нарахування та виплата заробітної плати, а також інших виплат, пов`язаних із проходженням державної служби позивачем, здійснювалися безпосередньо Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) як окремою юридичною особою публічного права, в межах затвердженого кошторису та бюджетних асигнувань. Саме Міжрегіональне управління є розпорядником відповідних бюджетних коштів та здійснює їх використання, у тому числі на оплату праці, що виключає покладення таких витрат на Міністерство. Повноваження Міністерства як суб`єкта призначення не ототожнюються з обов`язком здійснення фінансового забезпечення виплат у кожному конкретному випадку трудових правовідносин у територіальних органах. 
Ураховуючи викладене, покладення матеріальної відповідальності на Міністерство юстиції України є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог у цій частині слід також відмовити. 
Також ІІ відповідач зазначає, що з урахуванням усталеної судової практики існують підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з критеріїв розумності, пропорційності та балансу інтересів сторін.
З урахуванням викладеного, ІІ відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Користуючись правом на подання заяв по суті справи, позивач подала відповідь на відзив ІІ відповідача від 30 березня 2026 року б/н, у якій вказала, що у розумінні статті 236 КЗпП України власником (уповноваженим органом), який має обов`язок видати наказ про поновлення позивача на посаді першого заступника, є Державний секретар другого відповідача, а відтак, витрати щодо виплати середнього заробітку повинно нести Міністерство юстиції України, як установа, у якій Державний секретар виконує свої управлінські функції та яке є головним розпорядником бюджетного фінансування. Підставами для застосування положень статті 236 КЗпП України є те, що в період з 20 вересня 2023 року по 14 грудня 2023 року саме другий відповідач не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного і добровільного виконання постанови від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 про поновлення позивача на роботі. З урахуванням наведеного, вимушений прогул позивача тривав до фактичного виконання рішення про поновлення його на посаді та є доведеним фактом несвоєчасного виконання другим відповідачем постанови суду про поновлення позивача. Беручи до уваги, що постанова суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 виконана другим відповідачем лише 14 грудня 2023 року, то в цьому випадку має місце затримка виконання рішення суду у період з 20 вересня 2023 року по 13 грудня 2023 року і належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, є Міністерство юстиції України. 
Також у відповіді на відзив ІІ відповідача від 30 березня 2026 року б/н позивач зазначила, що обставини щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача встановлені у постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 та відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України не потребують доказуванню у цій справі. Відповідно до постанови суду про поновлення вимушений прогул розпочався з дати незаконного звільнення і мав би закінчитися датою видання наказу другого відповідача (роботодавця) про поновлення. У разі невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, строк вимушеного прогулу має продовжуваний характер, а отже і розрахунок вимушеного прогулу, який був встановлений судом під час поновлення на посаді у розмірі середньоденної заробітної плати позивача за два попередні місяці роботи перед звільненням має продовжувати здійснюватися, відповідно до вимог Порядку № 100. Тому при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі позивач виходить із середньоденної заробітної плати за два попередні місяці перед звільненням з урахуванням постанови суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23, що, в свою чергу, становить 3377,10 грн.
Користуючись правом на подання заяв по суті справи, ІІ відповідач подав заперечення від 1 квітня 2026 року б/н, в яких зазначив, що відповідальність, передбачена статтею 236 КЗпП України, може наставати за наявності сукупності обов`язкових умов, зокрема: факту затримки виконання рішення про поновлення на роботі, наявності вини роботодавця у такій затримці, а також статусу відповідача як належного суб`єкта виконання відповідного рішення. Жодна з вказаних умов у відношенні Міністерства юстиції України у цій справі не доведена. Доводи позивача про необхідність застосування середньоденного заробітку у розмірі 3377,10 грн, визначеного у постанові першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23, є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному розумінні як норм матеріального права, так і положень процесуального законодавства. Правове регулювання порядку обчислення середньої заробітної плати чітко визначено Порядком № 100, який має імперативний характер і підлягає застосуванню залежно від конкретної юридичної підстави виплати та моменту настання відповідної події. У цьому випадку предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто виплата, правовою підставою якої є стаття 117 КЗпП України. Відповідно, подією, з якою пов`язується обчислення середньої заробітної плати, є саме дата звільнення працівника – 15 грудня 2023 року. З огляду на це, розрахунок середньої заробітної плати має здійснюватися виходячи з останніх двох календарних місяців роботи, що передують саме цій події, тобто жовтень-листопад 2023 року, що прямо відповідає вимогам пункту 2 Порядку № 100. Посилання позивача на показник середньоденної заробітної плати, визначений судом у справі № 360/63/23, є юридично некоректним, оскільки зазначений показник був встановлений судом виключно для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто в межах інших правовідносин, що регулюються статтею 235 КЗпП України. Середній заробіток у розмірі 3377,10 грн був визначений виходячи з розрахункового періоду, актуального на момент незаконного звільнення позивача у 2022 році. Натомість у цій справі йдеться про іншу юридичну підставу - відповідальність за затримку розрахунку при звільненні у грудні 2023 року, що обумовлює необхідність застосування іншого розрахункового періоду та, відповідно, іншого розміру середньої заробітної плати.
Дослідивши матеріали судової справи у електронній формі, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) з 7 жовтня 2021 року до 30 грудня 2022 року проходила державну службу у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), з якої звільнена 30 грудня 2022 року відповідно до пункту 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції з припиненням державної служби, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 від 4 січня 2000 року.
Луганський окружний адміністративний суд рішенням від 4 травня 2023 року у справі № 360/63/23 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2022 року № 5820/5 «Про звільнення», поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 4 травня 2023 року у справі № 360/63/23 задовольнив; рішення Луганського окружного адміністративного суду від 4 травня 2023 року у справі № 360/63/23 скасував та прийняв нове рішення про задоволення позову:
– визнав протиправним та скасував наказ Міністерства юстиції України від 26 грудня 2022 року № 5820/5 «Про звільнення», яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 30 грудня 2022 року відповідно до пункту 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції з припиненням державної служби;
– поновив ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 31 грудня 2022 року з відновленням державної служби;
– стягнув зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2022 року до 20 вересня 2023 року у розмірі 634894,80 грн (шістсот тридцять чотири тисячі вісімсот дев`яносто чотири гривні 80 копійок) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;
– допустив до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 70919,10 грн (сімдесят тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять гривень) 10 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;
– стягнув зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень;
– стягнув зі Міністерства юстиції України, за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.
14 грудня 2023 року Міністерство юстиції України видало наказ № 2063/к «Про поновлення», яким відповідно до рішення Луганського окружного адміністративного суду від 4 травня 2023 року у справі № 360/63/23 та постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23:
скасовано наказ Міністерства юстиції України від 26 грудня 2022 року № 5820/5 «Про звільнення» (пункт 1 наказу);
поновлено ОСОБА_1 з 31 грудня 2022 року на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (пункт 2 наказу).
Заявою від 15 грудня 2023 року, складеною на в. о. державного секретаря Міністерства юстиції України – генерального директора Директорату цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Вікторії Васильчук, ОСОБА_1 просила звільнити її з 15 грудня 2023 року із займаної посади першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за угодою сторін відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу» із припиненням державної служби відповідно до статті 83 Закону України «Про державну службу».
15 грудня 2023 року Міністерство юстиції України видало наказ № 2072/к «Про звільнення», яким звільнило ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 15 грудня 2023 року за угодою сторін відповідно до пункту третього частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» із припиненням державної служби.
У зазначеному наказі наявна відмітка позивача про те, що вона з наказом ознайомлена, отримала його копію 15 грудня 2023 року та про те, що під час ознайомлення з наказом розрахункові при звільненні не виплачені, про нараховані суми, належні при звільненні, письмово не повідомлено.
Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19 грудня 2023 року № 12/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 14.12.2023 № 2063/к «Про поновлення» оголошено наказ Міністерства юстиції України від 14 грудня 2023 року № 2063/к «Про поновлення», яким відповідно до рішення Луганського окружного адміністративного суду від 4 травня 2023 року у справі № 360/63/23, постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 скасовано наказ Міністерства юстиції України від 26 грудня 2022 року № 5820/5 «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_1 з 31 грудня 2022 року на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19 грудня 2023 року № 13/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 15.12.2023 № 2072/к «Про звільнення»:
оголошено наказ Міністерства юстиції України від 15 грудня 2023 року № 2072/к «Про звільнення», яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 15 грудня 2023 року за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби (пункт 1 наказу);
ухвалено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 23 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2022 року до 6 жовтня 2023 року, грошову компенсацію за невикористані 06 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 7 жовтня 2023 року до 15 грудня 2023 року, грошову компенсацію за невикористані 8 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 12 років стажу державної служби за 2023 рік (пункт 2 наказу).
Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за грудень 2023 року по Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Харків) від 19 грудня 2023 року за № 10.1-28-1/Пд 15 грудня 2023 року є днем неявки позивача на роботу. 
Згідно із розрахунковим листом за грудень 2023 року ОСОБА_1 нараховано:
за вимушений прогул:
за 22 дні січня 2023 року – 74296,20 грн, за 20 днів лютого 2023 року – 67542,00 грн, за 23 дні березня – 77673,30 грн, за 20 днів квітня 2023 року – 67542,00 грн, за 23 дні травня 2023 року – 77673,30 грн, за 22 дні червня 2023 року – 74296,20 грн, за 21 день липня 2023 року – 70919,10 грн, за 23 дні серпня 2023 року – 77673,30 грн, за 21 день вересня 2023 року – 70919,10 грн, за 22 дні жовтня 2023 року – 74296,20 грн, за 22 дні листопада 2023 року – 74296,20 грн, за 10 днів грудня 2023 року – 33771,00 грн;
грудень 2023 року: інше (1 день) – 0,00 грн; компенсація відпустки основна (за 29 днів) – 70079,95 грн; компенсація відпустки додаткова (за 8 днів) – 19332,40 грн;
всього нараховано: 930310,25 грн; всього утримано (ПДФО (18 %) та військовий збір (1,5 %)) – 181410,50 грн; 
борг підприємства за грудень 2023 року – 748899,75 грн. 
Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми першому заступнику начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Івановій М. О. при звільненні, складеному у серпні 2024 року, позивачу нараховано компенсацію відпустки за 37 днів у розмірі 15103,40 грн; до виплати із урахуванням утримання ПДФО та військового збору належить 12158,24 грн. 
Згідно із платіжною інструкцією від 26 серпня 2024 року № 5 позивачу 27 серпня 2024 року перераховано компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 12158,24 грн. 
Відповідно до платіжної інструкції від 4 жовтня 2024 року № 36 5 жовтня 2024 року із рахунку І відповідача на користь позивача здійснено безспірне списання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2023 року до 20 вересня 20223 року у розмірі 511090,32 грн.
Згідно із довідкою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 25 лютого 2026 року № 12.1-8/3/СЗ:
– середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , яка дійсно працювала на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), становить з урахуванням утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору 434,56 грн та середньомісячна заробітна плата з урахуванням утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору 9560,32 грн; 
– складові заробітної плати за жовтень 2023 року та листопад 2023 року: посадовий оклад – 12416,00 грн; доплата за ранг – 0,00 грн, індексація – 0,00 грн, надбавка за вислугу років – 0,00 грн, надбавка за інтенсивність праці – 0,00 грн, щомісячна премія державних службовців – 0,00 грн, надбавка за виконання особливо важливої роботи – 0,00 грн;
– кількість робочих днів у жовтні 2023 року - 22 робочих дня; у листопаді 2023 року - 22 робочих дня; кількість днів по графіку у жовтні 2023 року - 22 робочих дня; у листопаді 2023 року - 22 робочих дня;
– розрахунок середньоденної заробітної плати: 24832,00 грн / 44 дні = 564,36 грн; податок на доходи фізичних осіб (18 %) – 101,58 грн, військовий збір (5 %) - 28,22 грн, до виплати: 564,36 грн - 101,58 грн - 28,22 грн = 434,56 грн;
– розрахунок середньомісячної заробітної плати: 24832,00 грн / 44 дні х (22 дні + 22 дні) = 12416,00 грн; податок на доходи фізичних осіб (18 %) - 2234,88 грн, військовий збір (5 %) – 620,80 грн, до виплати: 12416,00 грн - 2234,88 грн - 620,80 грн = 9560,32 грн. 
Із вищеописаних документів, судом установлено, що як під час звільнення позивача, так і станом на час розгляду цієї справи І відповідач не оплатив вимушений прогул за час затримки виконання судового рішення у справі № 360/63/23, а саме за період з 21 вересня 2023 року до 15 грудня 2023 року, внаслідок несвоєчасного поновлення позивача ІІ відповідачем на займаній посаді. 
Згідно із розрахунком щодо стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 вересня 2023 року до 15 грудня 2023 року, який сформований членом комісії з реорганізації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), до виплати позивачу належить: за 7 днів вересня 2023 року – 23639,70 грн, за 22 дні жовтня 2023 року – 74296,20 грн, за 22 дні листопада 2023 року – 74296,20 грн, за 10 днів грудня 2023 року – 33771,00 грн; всього нараховано – 206003,10 грн.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За приписами статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Принцип обов`язковості судових рішень закріплений і в статті 14 КАС України, відповідно до змісту якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно із частиною першою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відповідно до частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.
У частині другій статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
За загальним правилом у питаннях регулювання публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина восьма статті 235 КЗпП України).
Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
У статті 236 КЗпП України установлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Вищевказана стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема щодо пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.
Ураховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.
Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - установити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Положення статті 236 КЗпП України не містять як обов`язкову підставу для її застосування - факт поновлення особи на роботі, а передбачає лише факт затримки виконання судового рішення. 
Такий факт у спірних правовідносинах встановлений судом та не є спірним.
Наведена правова позиція цілком узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 2 жовтня 2019 року у справі № 823/1507/18, від 5 вересня 2019 року у справі № 816/943/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 804/6862/16.
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що наявність вини відповідачів в затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог. Наявність вини випливає з норм Конституції України, згідно із якими судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України належить установити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення – установити період затримки та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Отже, із дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у ІІ відповідача виник обов`язок щодо його виконання в частині поновлення позивача на посаді, а у І відповідача щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Судом встановлено, що з 21 вересня 2023 року (наступний день після ухвалення Першим апеляційним адміністративним судом рішення про поновлення позивача на посаді) по 13 грудня 2023 року (день, що передує дню видачі Міністерством юстиції України наказу про поновлення позивача на посаді) ІІ відповідач не виконав покладений на нього законом обов`язок щодо негайного добровільного виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, що свідчить про його протиправну бездіяльність.
Ураховуючи те, що постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) до 14 грудня 2023 року не була виконана, що визнається відповідачами та установлено судом, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України за період з 21 вересня 2023 року до 13 грудня 2023 року включно.
Суд зазначає, що 14 та 15 грудня 2023 року не входять до періоду оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, оскільки є днем поновлення позивача на посаді – 14 грудня 2023 року та днем звільнення з посади – 15 грудня 2023 року, який оформлений неявкою на роботу, що у цій справі не є спірним.
Розрахунок середньомісячного заробітку здійснюється згідно із Порядком № 100. 
Згідно з підпунктами «з», «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду та у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до абзаців першого-четвертого та сьомого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 Порядку № 100 якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку (абзац восьмий пункту 2 Порядку № 100).
Згідно із абзацом двадцятим пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
За приписами абзацу двадцять першого пункту 4 Порядку № 100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду (абзаци двадцять другий, двадцять третій пункту 4 Порядку № 100). 
Відповідно до абзаців першого-третього пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).
Відповідно до абзацу другого пункту 8 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
Згідно із абзацом третім пункту 8 Порядку № 100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
У постанові Першого апеляційного адміністративного суду установлено, що:
«Згідно з довідкою відповідача від 02.03.2023 про середню заробітну плату ОСОБА_1 убачається наступне. 
Кількість відпрацьованих днів у жовтні 2022 року - 21 робочий день; у листопаді 2022 року - 22 робочих дня. Кількість днів по графіку у жовтні 2022 року - 21 робочий день; у листопаді 2022 року - 22 робочих дня. Розрахунок середньоденної заробітної плати: 145215,50 : 43 = 3377,10 грн.». 
Позивача поновлено на посаді 14 грудня 2023 року.
Періодом затримки виконання судового рішення є період з 21 вересня 2023 року до 13 грудня 2023 року, який становить 60 робочих днів (вересень – 7 робочих днів, жовтень – 22 робочих дні, листопад – 22 робочі дні, грудень – 9 робочих днів).
Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 21 вересня 2023 року до 13 грудня 2023 року становить 202626,00 грн (3377,10 грн (середньоденна заробітна плата) х 60 (робочі дні у періоді затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі)= 202626,00 грн).
Таким чином, позовні вимоги у цій частині потрібно задовольнити частково. 
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке. 
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (№ рішення в ЄДРСР 88952400) визначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
З системного аналізу вищевикладеного слідує, що заробітна плата (середня заробітна плата за час затримки виконання рішення суду) мала бути виплачена позивачу у день її звільнення.
Таким чином, заробітна плата (середня заробітна плата за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника) мала бути виплачена позивачу 15 грудня 2023 року.
Станом на час розгляду цієї справи середня заробітна плата за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника позивачу не виплачена. 
За змістом статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Зважаючи на вище наведені положення КЗпП України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати належних працівникові при звільненні сум.
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Водночас, починаючи з 19 липня 2022 року відбулися зміни у трудовому законодавстві України, відповідно до яких у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
8 жовтня 2025 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 489/6074/23,у якій зазначила таке:
«Касаційний адміністративний суд у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон № 2352-IX, «на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності» (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.
Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Як було зазначено вище, Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.». 
Також у вищеописаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
У межах спірних правовідносин позивача з 14 грудня 2023 року поновлено на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), із встановленням посадового окладу у розмірі 12416,00 грн згідно зі штатним розписом.
Останнім робочим днем позивача є 15 грудня 2023 року.
Кількість робочих днів у жовтні 2023 року складає 22 дні, у листопаді 2022 року – 22 дні, всього – 44 дні.
Отже, суд зазначає, що періодом затримки розрахунку при звільненні є період обмежений шістьма місяцями, а саме з 16 грудня 2023 року до 16 червня 2024 року (184) календарних дні) та 130 робочих днів (грудень 2023 року – 10 робочих днів, січень 2024 року – 23 робочих дні, лютий 2024 року – 21 робочий день, березень 2024 року – 21 робочий день, квітень 2022 року – 22 робочих дні, травень 2024 року – 23 робочих дні, червень 2024 року – 10 робочих днів).
Оскільки у розрахунковому періоді (з жовтня 2023 року до листопада 2023 року) у позивача не було заробітної плати і цей період має бути оплачений середнім заробітком за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, при розрахунку середньої заробітної плати за весь час затримки, але не більш як за шість місяців (з 16 грудня 2023 року до 16 червня 2024 року), суд ураховує, що згідно із Порядком № 100 такий розрахунок проводиться з установленого позивачу посадового окладу у розмірі 12416,00 грн. 
Середньоденна заробітна плата позивача складає 564,36 грн ((12416,00 грн + 12416,00 грн) : 44 робочі дні = 564,36 грн). 
Відповідно, середня заробітна плата за період з 16 грудня 2023 року до 16 червня 2024 року (за шість місяців) в арифметичному обчисленні складає 73366,80 грн (середньоденна заробітна плата 564,36 грн х 130 робочих днів = 73366,80 грн).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у cправі № 306/2708/23 виснувала таке: «45. Тобто, якщо працівника звільнено з роботи 02 серпня 2021 року, проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ із ним не проведено, то суми, передбачені статтею 117 КЗпП України, йому слід нараховувати в такому порядку: з 03 серпня 2021 року по 18 липня 2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців».
З урахуванням цих висновків, суд зазначає, що кінцевою датою шестимісячного періоду є саме 16 червня 2023 року. 
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
Європейський суд з прав людини трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Проте такий період з 19 липня 2022 року не може бути більшим за 6 місяців.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі 821/1083/17.
Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19 вказано, що при визначенні суми, яка підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні, слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20-а та постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Для визначення розміру середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі за період з 16 грудня 2023 року до 16 червня 2023 року суд застосовує порядок розрахунку середнього грошового забезпечення, передбачений Порядком № 100, із врахуванням вищенаведених правових позицій Верховного Суду, зокрема, викладеної у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
27 серпня 2024 року відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 15103,40 грн (перераховано на картковий рахунок позивача з урахуванням утриманих податків та зборів 12158,24 грн). 
На виконання судового рішення у справі № 360/63/23 відповідач виплатив 5 жовтня 2024 року середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 грудня 2022 року до 20 вересня 2023 року у розмірі 634894,80 грн (перераховано на картковий рахунок позивача з урахуванням утриманих податків та зборів 511090,32 грн).
Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 21 вересня 2023 року до 13 грудня 2023 року, розрахований судом у цьому рішенні, становить 202626,00 грн.
Отже, з урахуванням наданих суду документів, загальний розмір виплат, належних позивачу при звільненні, який можна встановити станом на час розгляду цієї справи, складає 852624,20 грн. 
Розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 21 вересня 2023 року до 13 грудня 2023 року у розмірі 202626,00 грн становить 23,76 % ((202626,00 грн х 100 %) : 852624,20 грн = 23,76 %).
Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума належної позивачу середньої заробітної плати за весь час затримки з урахуванням шестимісячного періоду, а саме за період з 16 грудня 2023 року до 16 червня 2024 року, складає 17431,95 грн (середньоденна заробітна плата 564,36 грн х 130 робочих днів = 73366,80 грн (середня заробітна плата); 73366,80 грн (середня заробітна плата) х 23,76 % (відсоткове значення невиплаченого у день звільнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі) : 100 % = 17431,95 грн).
Суд зазначає, що у цій справі суд застосовує саме принцип співмірності.
Суд не може застосувати до спірних правовідносин постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у якій указано, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки на думку суду, суд має застосувати один із двох існуючих підходів до спірних правовідносин, а не два одночасно. 
Конституцією України (статті 8, 129) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип юридичної визначеності, який, окрім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої позиції лише за наявності вагомих підстав.
Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє юридичній визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.
Водночас завданням адміністративного судочинства, відповідно до приписів частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, при вирішенні питання належного відповідача, який, в силу приписів статті 236 КЗпП України, має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді, слід дослідити та установити, зокрема, до чиїх повноважень, належить вирішення питання поновлення позивача на посаді; ким видано відповідний наказ про поновлення працівника на посаді.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу». 
Згідно із пунктом 7 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
Згідно з абзацом першим пункту 12-2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228, повноваження керівника державної служби у Мін`юсті здійснює державний секретар Мін`юсту.
Відповідно до підпункту 10 пункту 12-2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228, державний секретар Мін`юсту відповідно до покладених на нього завдань: призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, керівників та заступників керівників органів державної виконавчої служби, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міста Києва або Севастополя, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності.
У постанові від 9 грудня 2025 року у справі № 260/8573/23 Верховний Суд у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, вирішуючи питання щодо застосування статті 236 КЗпП України, в частині визначення належного відповідача, дійшов такого висновку: «Оскільки стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням та/або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, то належним відповідачем, який, відповідно до статті 236 КЗпП України, має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді, є уповноважений орган (його посадова особа), до повноважень якого, в силу відповідного закону, належить вирішення питання про поновлення працівника на посаді.».
З матеріалів справи слідує, що наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19 грудня 2023 року № 12/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 14.12.2023 № 2063/к «Про поновлення» оголошено наказ Міністерства юстиції України від 14 грудня 2023 року за № 2063/к «Про поновлення», яким поновлено ОСОБА_1 з 31 грудня 2022 року на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Отже, постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконувало Міністерство юстиції України, яке 14 грудня 2023 року видало відповідний наказ за № 2063/к «Про поновлення». 
З урахуванням викладеного, суд констатує, що у розумінні статті 236 КЗпП України власником (уповноваженим органом), який виконав обов`язок щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), є державний секретар Мін`юсту, а відтак, витрати щодо виплати середнього заробітку за час затримки виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 має нести саме Міністерство юстиції України як установа, у якій державний секретар виконує свої управлінські функції та яка є головним розпорядником бюджетного фінансування.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд зазначає таке.
У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 10 частини другої статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Рішенням Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003р визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним:
визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у затримці виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);
стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 у частині поновлення на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за період з 21 вересня 2023 року до 13 грудня 2023 року у розмірі 202626,00 грн (двісті дві тисячі шістсот двадцять шість грн 00 коп.), із утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті;
стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 грудня 2023 року до 16 червня 2024 року у розмірі 17431,95 грн (сімнадцять тисяч чотириста тридцять одна грн 95 коп.), із утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.
Оскільки справляння і сплата передбачених законом податків та обов`язкових платежів є обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника і сума середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні визначені судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 9 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).
Згідно із частиною першою статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно із частиною другою статті 4 Закону № 3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З урахуванням уточненої позовної заяви від 2 лютого 2026 року б/н позивач у цій позовній заяві завила одну позовну вимогу немайнового характеру (визнання протиправною бездіяльності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 вересня 2023 року по 15 грудня 2023 року) та дві позовні вимоги майнового характеру (стягнення зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 вересня 2023 року по 15 грудня 2023 року у розмірі 243151,20 грн з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів (перша) та стягнення зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 452531,40 грн).
За позовною вимогою немайнового характеру та позовною вимогою майнового характеру про стягнення зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 вересня 2023 року по 15 грудня 2023 року у розмірі 243151,20 грн з відрахуванням обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів, позивач на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI звільнена від сплати судового збору.
Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до структури заробітної плати, позивач у спірних правовідносинах не звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI.
Всього у цій справі позивач сплатила судовий збір у розмірі 3620,25 грн (за одну майнову вимогу та із урахуванням подання позову в електронній формі), про що свідчать квитанції від 14 січня 2026 року № 6114-8618-0748-2854 на 1211,20 грн та від 8 лютого 2026 року № 2046-4912-0478-3281 на 2409,05 грн.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог (частина третя статті 139 КАС України).
Оскільки позивач у позові визначила неправильну суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд присуджує позивачу за рахунок бюджетних асигнувань І відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 139,46 грн (17431,95 грн (обрахована судом у рішенні сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні) х 1 %) х 0,8 = 139,46 грн. Решта сплаченого позивачем судового збору у розмірі 3480,79 грн покладається на позивача та відшкодуванню не підлягає.
Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (ідентифікаційний код 43315445, місцезнаходження: вул. Ярослава Мудрого, буд. 16, м. Харків, Харківська область, 61002), Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код 00015622, місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у затримці виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 360/63/23 у частині поновлення на посаді першого заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за період з 21 вересня 2023 року до 13 грудня 2023 року у розмірі 202626,00 грн (двісті дві тисячі шістсот двадцять шість грн 00 коп.), із утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.
Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 грудня 2023 року до 16 червня 2024 року у розмірі 17431,95 грн (сімнадцять тисяч чотириста тридцять одна грн 95 коп.), із утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.
Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 139,46 грн (сто тридцять дев`ять грн 46 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Суддя 	Т.І. Чернявська