ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

12 червня 2026 року	Справа №160/6995/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії за віком Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №045750031113 від 10.02.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.02.2025 про призначення пенсії, зарахувати до страхового (загального) стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990, з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005 та прийняти рішення щодо призначення пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням висновків, наведених в мотивувальній частині судового рішення.
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що 03.02.2025 року позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком згідно зі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), проте оскаржуваним рішенням №045750031113 від 10.02.2025 року, прийнятим відповідачем за наслідками розгляду вказаної заяви, позивачеві протиправно відмовлено у призначенні такої пенсії, з посиланням на відсутність у неї необхідного загального страхового стажу (32 роки), через неможливість зарахування до такого стажу періодів роботи в Республіці Білорусь з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990 оскільки періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди, а також незарахування періодів роботи в Російській федерації з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005, оскільки періоди роботи на території російської федерації починаючи з 01.01.1992 не зараховуються до стажу у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 росією та з 19.06.2023 Україною участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Позивач вважає спірне рішення відповідача протиправним, оскільки спірні періоди трудової діяльності підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема, трудовою книжкою від 26.07.1984 року серії НОМЕР_1 , записи в якій здійснено з урахуванням усіх вимог щодо порядку оформлення записів в трудовій книжці, що виключає підстави для сумнівів, а посилання відповідача на припинення участі України в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022р. №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» як на підставу для відмови у зарахуванні спірних періодів роботи позивача до страхового стажу, є безпідставними, адже такий стаж набутий позивачем до ухвалення відповідних рішень, тож такий стаж, що був набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. У зв`язку із цим позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження в адміністративній справі №160/6995/25, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Також вказаною ухвалою суду витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області завірену належним чином копію пенсійної справи ОСОБА_1 .
26.03.2025 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача від 03.02.2025 та поданих документів страховий стаж позивача становить 27 років 04 місяці 02 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до вимог статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідач вказав, що до страхового стажу не були зараховані періоди роботи позивача на території Республіки Білорусь з 03.10.1988 по 13.03.1989 та з 02.10.1989 по 03.05.1990 у зв`язку з відсутністю підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди. Також відповідач зазначив, що періоди роботи позивача на території російської федерації з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001 та з 05.06.2002 по 01.11.2005 не підлягають зарахуванню до страхового стажу у зв`язку з припиненням участі російської федерації та України в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Крім того, відповідач послався на те, що позивачем не було подано повідомлення про нездійснення іншою державою пенсійних виплат за спірні періоди роботи, а тому, на думку відповідача, рішення про відмову у призначенні пенсії є законним та прийнятим у межах наданих повноважень.
27.03.2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останньою висловлено позицію, аналогічну викладеній у позовній заяві.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03.02.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058–IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
До вказаної заяви позивачем надано необхідний пакет документів на підтвердження загального трудового і страхового стажу, серед яких трудова книжка від 26.07.1984 року серії НОМЕР_1 .
Заява опрацьовувалася за принципом екстериторіальності відповідно до Порядку приймання оформлення та розгляду документів, поданих для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (зі змінами) Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 03.02.2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області рішенням №045750031113 від 10.02.2025 року відмовило позивачеві у призначенні пенсії за віком згідно зі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст.26 Закону №1058-IV - 32 роки, в той час, як страховий стаж ОСОБА_1 становить - 27 років 04 місяці 2 дні, що є недостатнім. При цьому за доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано:
- періоди роботи в Республіці Білорусь з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990 оскільки періоди трудової діяльності до 01.01.1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди;
- періоди роботи в Російській федерації з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005, оскільки періоди роботи на території російської федерації починаючи з 01.01.1992 не зараховуються до стажу у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 росією та з 19.06.2023 Україною участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Додатково у рішенні вказано про те, що частково періоди з 18.10.1985 по 17.10.1988, з 28.02.1992 по 27.02.1995 зараховано до страхового стажу по догляду за дитиною до трьох років. У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії. Повідомлення нездійснення іншою державою пенсійних виплат не надано.
Незгода позивача з відмовою пенсійного органу зарахувати спірні періоди роботи з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990, з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005 згідно даних трудової книжки від 26.07.1984 року серії НОМЕР_1 до загального страхового стажу ОСОБА_1 та з відмовою у призначенні їй пенсії за віком стала підставою для звернення останньої до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Абзацом 1 частини 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Приписами частин 1, 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
При цьому, ч.1 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з приписами статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637).
Відповідно до абз.1-2 п.1, п.2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
З аналізу наведених законодавчих приписів, зокрема, ст.62 Закону №1788-XII та п.1 Порядку №637, слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №439/1148/17.
Як слідує з оскаржуваного рішення відповідача, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи в Республіки Білорусь з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990 оскільки періоди трудової діяльності до 01.01.1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди, а також незараховані періоди роботи в Російській федерації з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005, оскільки періоди роботи на території російської федерації починаючи з 01.01.1992 не зараховуються до стажу у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 росією та з 19.06.2023 Україною участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
При цьому з трудової книжки позивача від 26.07.1984 року серії НОМЕР_1 (записи №10-26) встановлено, що ОСОБА_1 :
10) 03.10.1988 - прийнята на посаду обмірщика інвентарізаційних служб Борисівського міжміського бюро технічної інвентаризації, наказ № 21 від 03.10.1988;
11) 13.03.1989 - звільнена по ст. 31 КЗпП БРСР за власним бажанням у зв`язку з переведенням чоловіка до нового місця служби, наказ № 5 від 13.03.1989;
12) 02.10.1989 - прийнята на посаду техніка Борисівського міжміського бюро технічної інвентаризації, наказ № 22 від 02.10.1989;
13) 03.05.1990 - звільнена по ст. 31 КЗпП БРСР за власним бажанням у зв`язку з переведенням чоловіка до нового місця служби, наказ № 28 від 03.05.1990;
14) 12.10.1992 - прийнята на посаду машиніста кочегара на опалювальний сезон військової частини НОМЕР_2 (Російська Федерація), наказ № 244 від 12.10.1992;
15) 18.04.1993 - звільнена по закінченню терміну договору, п.2 ст. 29 КЗпП РФ, наказ № 91 від 19.04.1993;
16) 15.10.1993 - прийнята машиністом кочегаром в теплогосподарство військової частини № НОМЕР_2 (Російська Федерація), наказ № 245 від 15.10.1993;
17) 15.10.1993, присвоєний 2 тарифний розряд, наказ № 245 від 15.10.1993;
18) 15.04.1994 - звільнена за власним бажанням у зв`язку з виїздом в СНД до нового місця служби чоловіка, ст. 31 КЗпП РФ, наказ № 92 від 15.04.1994;
19) 25.03.1997 - прийнята на посаду молодшого вихователя дитячого садку № 48 «Тополёк» по 3 розряду військової частини НОМЕР_3 (Російська Федерація), наказ № 59 від 25.03.1997;
20) 19.05.1997 - переведена на посаду вихователя по 7-му тарифному розряду, наказ №98 від 19.05.1997 ;
21) 04.08.1997 - у зв`язку з наказом командира в/ч НОМЕР_4 № 232 від 09.07.1997 дитячий садок № 48 «Тополёк» переведений на фінансове забезпечення до в/ч НОМЕР_5 , наказ № 147 від 04.08.1997;
22) 04.08.1997 - прийнята на посаду вихователя дитячого садку № НОМЕР_6 « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_5 , наказ № 150 від 08.10.1997;
23) 09.08.2001 - звільнена за власним бажанням у зв`язку з переводом чоловіка на роботу в іншу місцевість, ст. 31 КЗпП Російської Федерації, наказ № 174 від 09.08.2001;
24) 05.06.2002 - прийнята до водоканалізаційне господарство на посаду машиніста насосних установок каналізаційной насосної станції № 12 (нового містечка) за 2 розрядом з випробувальним терміном 3 місяці у військовій частині НОМЕР_7 (Російська Федерація), наказ № 212 від 17.05.2002;
25) 01.11.2002, переведена на посаду техніка Будинкоуправління № 1 за 6 тарифним розрядом з випробувальним терміном 2 місяці, наказ № 519 від 31.10.2002;
26) 01.11.2005, звільнена за власним бажанням у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за дитиною віком до 14 років, пункт 3 статті 77 Трудового кодексу Російської Федерації, наказ № 461ГП від 25.10.2005.
Таким чином, періоди роботи позивача з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990, з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005 підтверджено відповідними записами в її трудовій книжці.
Вказані записи трудової книжки позивача виконано розбірливо та вони є чіткими, виправлень не містять, а також завірені відбитками печатки відповідного роботодавця та підписами їх відповідальних осіб, що відповідачами не заперечується.
Доказів недостовірності записів у трудовій книжці позивача щодо спірних періодів роботи відповідачем суду не надано, а тому вказані докази безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу, необхідного для призначення пенсії.
Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивач періоду роботи з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990 через не повідомлення про нездійснення (або призначення) іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди, суд зазначає наступне.
За змістом частини 2 статті 24-1 Закону України №1058-IV періоди трудової діяльності до 01.01.1992 за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
Суд зазначає, що на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (03.02.2025) Кабінетом Міністрів України не прийнято відповідний Порядок. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 № 562.
Разом з цим, Законом №1058-ІV на час спірних відносин чітко зазначено, що у разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення.
Водночас, в оскаржуваному рішенні №045750031113 від 10.02.2025 відповідачем зазначено, що потрібно повідомити орган пенсійного фонду в заяві про призначення, про неодержання пенсійних виплат від органів пенсійного забезпечення інших держав.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1.
Відповідно до пункту 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).
Відповідно до пункту 1.8 Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
Згідно пункту 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.
Відповідно до пункту 4.3 Порядку створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій.
Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Так, в оскаржуваному рішенні відповідач зазначив про необхідність надати інформацію про неотримання пенсії в республіці білорусь. 
У випадку виникнення сумнівів щодо наявності чи відсутності певних фактів, достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.
Крім того, відповідно до частини 3 статті 44 Закону України № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
У контексті досліджуваного правового регулювання слід відзначити, що право органів, які призначають пенсію, вимагати від фізичних осіб дооформлення прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів.
У спірних відносинах орган пенсійного забезпечення не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності інформації, зазначеної у трудовій книжці позивача.
Наведене вище у своїй сукупності є підставою для висновку про неправомірність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №045750031113 від 10.02.2025 в частині відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990 у Республіці Білорусь.
Щодо зауважень відповідача про припинення участі РФ в Угоді в обґрунтування підстав для відмови у зарахуванні спірних періодів трудової діяльності в російській федерації з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається в тому числі та із міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Вирішуючи по суті існуючий спір, необхідно звернути увагу на ту обставину, що оскільки спірний трудовий стаж набутий позивачем на території російської федерації, тому при визначені права на пенсійне забезпечення суд відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону №1058-IV вправі застосовувати міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація.
Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., яка діяла в період виникнення спірних правовідносин та в період роботи позивача на території рф, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, в тому числі пільговий, визнається іншою державою.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі №676/6166/16-а та від 14 листопада 2019 року у справі №676/6166/16-а.
Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав від 26.03.2008 №01-1/2-07 визначено, що норма пункту 3 статті 6 Угоди встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.
1 грудня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України №2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст.417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м.Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).
29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі Постанова №1328), яка набрала чинності 02.12.2022, якою постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
01.01.2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
В Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.99 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
За статтею 151-1 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.
Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.
Таким чином, положення Закону №2783-IX підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022, а положення Постанови №1328 - з 02.12.2022.
Зважаючи на наведене, суд констатує, що на час трудової діяльності позивача у спірний період Угода була чинною, а тому її положення протиправно не були застосовані відповідачем та, як наслідок, не зараховано до страхового стажу позивача спірні періоди роботи на території російської федерації.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2024 року в справі №340/4436/23.
Крім того суд вважає зазначити те, що незважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і разі виходу із Угоди держави учасниці, на території якої вони проживають (ст. 13 Угоди).
Враховуючи, що позивач працювала на території російської федерації до набрання чинності Закону №2783-IX (який набрав чинності 23.12.2022) положення Конвенції протиправно не були застосовані відповідачем-1 та, як наслідок, не зараховано до страхового стажу позивача спірні періоди роботи. Не є підставою для відмови у зарахуванні спірного стажу роботи позивача до стажу, який враховується для призначення пенсії і припинення участі російської федерації в Угоді, адже такий стаж ним набутий до прийняття відповідних нормативних актів.
Такий висновок підтримав і Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2025 року в справі №560/129/24.
Виходячи із встановлених під час розгляду справи обставини, відомості, внесені до трудової книжки позивача (копія якої долучена до матеріалів справи), свідчать про те, що у спірні періоди він здійснював трудову діяльність на території російської федерації.
Суд повторно зауважує, що записи в трудовій книжці виконані без перекреслень, виправлень, чітким правописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесений відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця, тобто здійснені відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993. Зауважень до оформлення трудової книжки відповідачами не висловлено.
Відтак, суд вважає необґрунтованими та безпідставними доводи відповідача щодо неврахування спірних періодів роботи до загального трудового (страхового) стажу позивача.
Зважаючи на те, що при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у призначенні позивачеві пенсії №045750031113 від 10.02.2025 року було неправильно розраховано загальний страховий (трудовий) стаж позивача, через безпідставне не зарахування до нього періодів роботи позивача з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990, з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005, що, в свою чергу, безпосередньо вплинуло на висновок про недостатність страхового стажу, передбаченого ст.26 Закону №1058-ІV, для призначення позивачеві пенсії за віком, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування вищевказаного рішення ГУ ПФУ в Донецькій області №045750031113 від 10.02.2025 року і, відповідно, про задоволення позовних вимог в цій частині.
При цьому, з метою відновлення порушеного вищевказаним оскаржуваним рішенням відповідача права позивача на належне пенсійне забезпечення, слід задовольнити й позовні вимоги позивача в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990, з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005 згідно з даними трудової книжки від 26.07.1984 року серії НОМЕР_1 .
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.02.2025 про призначення пенсії та прийняти рішення щодо призначення пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням висновків, наведених в мотивувальній частині судового рішення, суд зазначає таке.
Як слідує з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.
Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Нормами частини другої статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).
Як слідує з матеріалів справи, спір стосується наслідків розгляду відповідачем заяви позивача від 03.02.2025 року про призначення пенсії за віком у вигляді рішення ГУ ПФУ в Донецькій області №045750031113 від 10.02.2025 року, яке скасовано судом як протиправне.
При цьому, судом зобов`язано відповідача зарахувати позивачеві до загального страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990, з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005 згідно з даними трудової книжки від 26.07.1984 року серії НОМЕР_1 .
Суд зазначає, обрахунок стажу, що враховується у призначенні пенсії, є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Оскільки відповідачем було протиправно відмовлено позивачеві у зарахуванні спірних періодів роботи до загального страхового (трудового стажу) та у призначенні пенсії за віком, що встановлено судом, водночас, станом на час судового розгляду справи остаточного обрахунку страхового стажу позивача, з урахуванням зобов`язальних вимог суду, ще не здійснено, а також зважаючи на дискрецію пенсійного органу в питаннях обрахунку стажу, необхідного для призначення пенсії, суд, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, вважає за необхідне саме зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 03.02.2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону №1058-IV і прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, згідно з вимогами чинного законодавства.
Разом з цим, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача саме призначити позивачеві пенсію за віком задоволенню не підлягають, оскільки є такими, що заявлені на майбутнє, позаяк, станом на час розгляду справи остаточний обрахунок страхового стажу позивача та повторний розгляд заяви про призначення пенсії ще не здійснено.
Відповідно до ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням викладеного, зважаючи на підтвердження обґрунтованості позовних вимог відповідними доказами та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн, тому, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, стягненню на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань підлягають судові витрати зі сплати судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог у розмірі 807,47грн.
Керуючись ст. ст. 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010, місцезнаходження: пл. Соборна, 3. м. Слов`янськ, Донецька область, 84121, тимчасова адреса для листування: вул. Надії Алексєєнко, 106, м. Дніпро, 49008) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за віком №045750031113 від 10.02.2025 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010, місцезнаходження: пл. Соборна, 3. м. Слов`янськ, Донецька область, 84121, тимчасова адреса для листування: вул. Надії Алексєєнко, 106, м. Дніпро, 49008) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) періоди роботи з 03.10.1988 по 13.03.1989, з 02.10.1989 по 03.05.1990, з 12.10.1992 по 18.04.1993, з 15.10.1993 по 15.04.1994, з 25.03.1997 по 04.08.1997, з 04.08.1997 по 09.08.2001, з 05.06.2002 по 01.11.2005 згідно з даними трудової книжки від 26.07.1984 року серії НОМЕР_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010, місцезнаходження: пл. Соборна, 3. м. Слов`янськ, Донецька область, 84121, тимчасова адреса для листування: вул. Надії Алексєєнко, 106, м. Дніпро, 49008) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) від 03.02.2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, згідно з вимогами чинного законодавства.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити. 
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010, місцезнаходження: пл. Соборна, 3. м. Слов`янськ, Донецька область, 84121, тимчасова адреса для листування: вул. Надії Алексєєнко, 106, м. Дніпро, 49008) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до частини задоволених позовних вимог у розмірі 807,47грн. (вісімсот сім гривень 47 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Суддя О.М. Турова