П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/13769/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Панкеєва В.А. Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного агентства лісових ресурсів України про визнання відповіді незаконною, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного агентства лісових ресурсів України, в якому просив:
- визнати відповідь Державного агентства лісових ресурсів України за №10-30/1063-25 від 21.02.2025 на його запит від 04.02.2025 за №163 "04.02.25 ДАЛУ запит контракт Болоховець" незаконною;
- зобов`язати Державне агентство лісових ресурсів України надати йому відповідь на його запит від 04.02.2025 за № 163 "04.02.25 ДАЛУ запит контракт Болоховець".
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 позов задоволено.
Визнано протиправною відповідь Державного агентства лісових ресурсів України за №10-30/1063-25 від 21.02.2025 на запит ОСОБА_1 від 04.02.2025 за №163 "04.02.25 ДАЛУ запит контракт Болоховець".
Зобов`язано Державне агентство лісових ресурсів України надати ОСОБА_1 відповідь на його запит від 04.02.2025 за №163 "04.02.25 ДАЛУ запит контракт Болоховець".
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив визнати відповідь незаконною, тоді як суд визнав її протиправною. Крім того, на думку апелянта, лист-відповідь не є актом індивідуальної дії, а тому не може бути визнаний незаконним або протиправним. Також відповідач вважає, що не є належним розпорядником запитуваної інформації, а запитувані позивачем контракти у нього відсутні. На переконання апелянта, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 04.02.2025 спільно з громадською організацією "Проти придурків та ідіотів" відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" звернувся до Державного агентства лісових ресурсів України із запитом №163 "04.02.25 ДАЛУ запит контракт Болоховець", в якому з посиланням на статтю 34 Конституції України, частину 5 статті 6, пункт 1 частини 1 статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" позивач просив надати копію:
"1. Контракту з генеральним директором державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на 2023 рік.
2. Контракту з генеральним директором державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на 2024 рік.
3. Контракту з генеральним директором державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на 2025 рік.".
У цьому запиті вказано примітку такого змісту: "ДП "Ліси України повідомило (в дод.1), що Державне агентство лісових ресурсів України являється володільцем даної інформації".
21.02.2025 Державним агентством лісових ресурсів України надано відповідь №10-30/1063-25 ОСОБА_1 , Громадській організації "Проти придурків та ідіотів", в якій повідомлено, що контракти з генеральним директором державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на 2023 рік, 2024 рік та на 2025 рік у Держлісагенстві відсутні.
Вважаючи таку відповідь протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Стаття 40 Конституції України встановлює, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII "Про інформацію" (надалі також - Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Відповідно до частин 1-2 статті 7 Закону № 2657-XII право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України від 13 січня 2011 року №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон №2939-VI).
Згідно з ч.1 ст.1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується, серед іншого, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Одним зі шляхів забезпечення доступу до інформації є її надання за запитами на інформацію (п.2 ч.1 ст.5 Закону №2939-VI).
Відповідно до статті 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Згідно частиною 1 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Частинами 1-2 статті 19 Закону № 2939-VI закріплено, що запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до частини 5 статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Як встановлено у частинах 1, 3 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Статтею 23 Закону №2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся до відповідача із запитом про надання копій контрактів з генеральним директором ДСГП «Ліси України».
Листом від 21.02.2025 №10-30/1063-25 відповідач повідомив лише про відсутність у нього відповідних контрактів.
Разом із тим, зі змісту зазначеної відповіді не вбачається, що відповідачем було наведено будь-яке правове або фактичне обґрунтування причин відсутності запитуваних документів, не зазначено, чи повинен він відповідно до своїх повноважень володіти такою інформацією, не повідомлено про особу, яка є належним розпорядником відповідної інформації, та не вчинено дій, передбачених частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.
Таким чином, сам по собі факт посилання розпорядника на відсутність інформації не звільняє його від виконання обов`язків, встановлених Законом України «Про доступ до публічної інформації», та не може свідчити про належне виконання запиту без надання відповідного обґрунтування.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що інформація в листі від 21.02.2025 №10-30/1063-25, надана відповідачем на запит позивача від 04.02.2025, містить не повну інформацію, оскільки відповідач не зазначив обґрунтованих підстав неможливості задовольнити інформаційний запит позивача.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних доказів того, що відповідач є розпорядником запитуваної інформації.
В адміністративних справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на відповідача покладається обов`язок доказування правомірності своїх рішень та дій.
Натомість відповідач обмежився посиланням на відсутність запитуваних документів, однак не надав суду жодних доказів, які б підтверджували неможливість володіння такою інформацією, відсутність відповідних повноважень або наявність іншого належного розпорядника інформації.
Відповідач не спростував те, що він є належним розпорядником інформації, запитуваної позивачем, не надав належних доказів відсутності у нього запитуваної позивачем інформації/документів.
При цьому наведені в апеляційній скарзі доводи щодо повноважень наглядової ради ДСГП «Ліси України» самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції про неповноту та необґрунтованість наданої позивачу відповіді.
Предметом спору у даній справі не є встановлення сторони конкретного контракту чи вирішення питання щодо належності корпоративного управління державним підприємством, а перевірка відповідності наданої відповіді вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Навіть за умови відсутності у відповідача запитуваних документів останній був зобов`язаний діяти у спосіб, визначений законом, та надати повну, достовірну й належно мотивовану відповідь.
З огляду на це колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправною відповідь Державного агентства лісових ресурсів України за №10-30/1063-25 від 21.02.2025 на запит ОСОБА_1 від 04.02.2025 за №163 "04.02.25 ДАЛУ запит контракт Болоховець" та зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 відповідь на його запит від 04.02.2025 за №163 "04.02.25 ДАЛУ запит контракт Болоховець".
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.
Як убачається із позовної заяви, позивач просив визнати незаконною відповідь відповідача та зобов`язати надати відповідь на його запит.
Визнаючи відповідь протиправною, суд першої інстанції не змінив предмет позову, не вийшов за межі заявлених вимог та фактично надав правову оцінку оскаржуваному рішенню суб`єкта владних повноважень у межах заявленого способу захисту.
Терміни «незаконний» та «протиправний» у контексті судового контролю за діяльністю суб`єктів владних повноважень використовуються для позначення невідповідності рішення, дії чи бездіяльності вимогам закону та у цьому випадку не свідчать про зміну предмета або підстав позову.
Не заслуговують на увагу й посилання апелянта на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.
Заявлені позовні вимоги безпосередньо спрямовані на відновлення порушеного права на доступ до публічної інформації та відповідають характеру спірних правовідносин.
Обраний позивачем спосіб захисту узгоджується з положеннями статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та забезпечує ефективне поновлення його прав.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи та не спростовують правильності його висновків.
За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.