Справа № 487/9544/25 
Провадження № 2/487/917/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2026 року м. Миколаїв 
Заводський районний суд міста Миколаєва в складі головуючого судді - Притуляк І.О., за участю секретаря судового засідання Янковець Г.А., представника позивача - адвоката Сизової І.А., представника відповідача - адвоката Тимченко А.О., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - 
ВСТАНОВИВ:
17.12.2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сизова І.А., шляхом формування у системі «Електронний суд» звернулася до суду з позовною заявою до Державної установи «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» (далі - ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області»), в якій просила:
визнати незаконним та скасувати наказ ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» №106-о/с від 03.07.2025 року про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України;
поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 терапевтичних ліжок в т.ч. 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок) лікарні на 55 ліжок Державної установи «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» з 03.07.2025 року;
стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Крім того, просила стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 40000 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 працював в ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області». 
З 23.06.2025 року, за особистою заявою, наказом «По особовому складу» від 23.06.2025 року №99-о/с, ОСОБА_1 був переведений на посаду завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 терапевтичних ліжок в тому числі 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок) лікаря-терапевта лікарні на 55 ліжок. 
У зазначений період ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати.
Наказом ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» «По особовому складу» від 24.06.2025 року №100-о/с, позивача було зобов`язано приступити до виконання покладених на нього обов`язків. 
В подальшому, Наказом ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» «По особовому складу» від 03.07.2025 року №106-о/с позивача було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпроП України. 
У зв`язку з перебуванням у відпустці, без збереження заробітної плати, з наказом про звільнення №106-о/с від 03.07.2025 року, ОСОБА_1 фактично, під підпис, ознайомився лише 18.11.2025 року. 
Вважала звільнення позивача незаконним, оскільки в період з 24.06.2025 року по 03.07.2025 року він перебував у відпустці без збереження заробітної плати, та здійснював догляд за тяжко хворим батьком похилого віку. При цьому, доказів підтверджуючих скасування наказу про надання відпустки у зазначений термін та/або факту відкликання позивача з такої відпустки, представником роботодавця надано не було. 
З урахуванням зазначеного, вважала неправомірними твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 у період з 30.06.2025 року по 03.07.2025 року допустив прогул, що слугувало підставою видачі оспорюваного наказу.

Разом з позовом, представник позивача надала заяву про поновлення пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду з відповідним позовом, яку мотивувала тим, що фактично ОСОБА_1 отримав копію оскаржуваного наказу 18.11.2025 року. 

Ухвалою суду від 25.12.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

08.01.2026 року представник відповідача ОСОБА_2 шляхом формування у системі «Електронний суд» подав до суду відзив, яким у задоволенні заявлених позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. В обґрунтування викладеної позиції зазначив, що позивача було переведено на посаду завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 терапевтичних ліжок в т.ч. 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок) лікарні на 55 ліжок на підставі особистої заяви від 16.06.2025 року, яка була одержана представником відповідача 19.06.2025 року засобами поштового зв`язку. 
Наказ про переведення від 23.06.2025 року №99-о/с та наказ про необхідність приступити до виконання функціональних обов`язків від 24.06.2025 року №100-о/с було надіслано ОСОБА_1 на вказані ним для зворотної комунікації у заяві від 16.06.2025 року поштову адресу та адресу електронної пошти. 
Разом з тим, у період з 24.06.2025 року по 03.07.2025 року позивач був відсутній на робочому місці без повідомлення поважності причин. Про зміну адрес для листування не повідомив. Наголосив на тому, що установою було використано всі доступні способи повідомлення позивача про необхідність приступити до роботи, а в подальшому про необхідність повідомити про причини відсутності на робочому місці.
урахуванням зазначеного, вважав, що уповноваженою особою ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області», дотримано процедуру звільнення ОСОБА_1 з посади.

03.02.2026 року представник позивачаадвокат Сизова І.А. шляхом формування у системі «Електронний суд» подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила: 
визнати незаконним та скасувати наказ Державної установи «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» №106-о/с від 03.07.2025 року про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України;
поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 терапевтичних ліжок в т.ч. 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок) лікарні на 55 ліжок Державної установи «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» з 03.07.2025 року;
стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.07.2025 року по день поновлення на роботі.
Крім того, просила стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 40000 грн.

12.02.2026 року представник відповідача адвокат Тимченко А.О. шляхом формування у системі «Електронний суд» подала до суду заяву, в якій просила відмовити в задоволенні заяви представника позивача про поновлення пропущено строку для звернення до суду. 
В обґрунтування своєї позиції зазначила, що в установі діяв Наказ №126 від 21.09.2023 року «Про застосування спрощеного обліку кадровими документами», виданий з урахуванням положень ст.ст.13, 37 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
На виконання даного наказу, на зазначені особисто позивачем в особовій картці та заяві, адресу проживання АДРЕСА_1 та контактний номер телефону, були направлені попередження та наказ про звільнення. 
Наголосила на тому, що договір про надання правової допомоги, позивач уклав з адвокатом Сизовою І.А., 04.08.2025 року.
Формуючи адвокатські запити до ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» 06.08.2025 року та 25.09.2025 року, представник позивача зазначала реквізити оспорюваного наказу, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 на час укладання договору з адвокатом, про факт звільнення.

23.03.2026 року представник позивача - адвокат Сизова І.А. шляхом формування у системі «Електронний суд» надала до суду відповідь на відзив, яким заперечувала доводам сторони відповідача. Наголосила на тому, що стороною відповідача не спростовуються й не заперечуються факти, викладені у позовній заяві в частині порушень трудового законодавства з боку відповідача, а саме: не попередження позивача про зміни істотних умов праці, про майбутнє вивільнення; не здійснення одночасного запропонування усіх наявних вакантних посад; не врахування ого факту, що позивач є інвалідом 3 групи; порушення відповідачем ст. 2, 32, 49-2 КЗпП України, ч.2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»; відсутність документального та/або іншого допустимого підтвердження про можливі альтернативні способи обміну документами з відповідачем, доказів досягнення домовленості про комунікацію з позивачем через месcенджер «Viber»; порушення ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України від 15.03.2022 № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 29 КЗпП України.
Також, повідомила, що представником відповідача не додано до матеріалів відзиву доказів надіслання позивачу за адресою його місця реєстрації поштових відправлень АТ «Укрпошта» за №№ 0601143165926, 0601148307702, 0601151187963, 0601154967382, 0601160108707 саме листів від 06.05.2025 року № 33/35-776, 19.05.2025 № 33/35-866, 27.05.2025 року № 33/35-917, від 05.06.2025 року № 33/35-976, 18.06.2025 року № 33/35-1052. Так і не долучено поштового відправлення АТ «Укрпошта» 0601162064693, вмістом якого є копія наказу ДУ «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» від 23.06.2025 року № 99-о/с «По особовому складу».
Окремо зазначила, що наданий стороною відповідача Акт від 01.07.2025 року (вих. №33/35- 257вн від 01.07.2025) «Про результати відвідування за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 » є не допустимим доказом у справі з огляду на здійснення даного відвідування під час перебування ОСОБА_1 у відпустці та підписання даного акту працівниками, які фактично не приймали безпосередньої участі у зазначеному заході, а саме бухгалтером ДУ ТМО Інною Карпенко та асистентом фармацевта аптеки лікарні ДУ ТМО Іриною Татарою.
Наголосила на тому, що припущення сторони відповідача про перебування позивача у м.Миколаєві (у період його відпустки наданої наказом від 25.07.2023 року №96-о/с) не могли бути підставою видання наказу від 24.06.2025 року № 100-о/с, доповідних записок та Акту від 01.07.2025 року та наказу від 03.07.2025 № 106-о/с «По особовому складу» (про звільнення ОСОБА_1 ), оскільки як було зазначено вище ОСОБА_1 у період перебування у відпустці, знаходився за межами України.
Вважала, що відпустка без збереження заробітної плати позивачеві була надана за погодженням з адміністрацією, що підтверджується наданими стороною відповідача табелями обліку робочого часу ОСОБА_1 за червень - липень 2025 року.

Ухвалою суду від 06.04.2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Витребувано від ДПС України відомості про перетин ОСОБА_1 державного кордону України в період з 01.05.2023 року по 03.07.2025 року. 

09.04.2026 року до суду надійшла відповідь Головного центру обробки інформації ДПС України щодо перетинання ОСОБА_1 державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України в період з 01.05.2023 року по 03.07.2025 рік.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі наполягала на їх задоволенні, з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Зазначила, що ОСОБА_1 перебуває за межами країни. Розгляд справи вважала за можливе провести за його відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача в задоволенні позову просила відмовити з огляду на обставини викладені у відзиві та заяві від 12.02.2026 року.
Просила відмовити позивачу у поновлені строку на звернення до суду з даним позовом.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Судом встановлено, ОСОБА_1 був працевлаштований в ДУ ТМО МВС України в Миколаївській області» з 07..11.2015 року (запис у трудовій книжці НОМЕР_1 (том 1, арк.20). 
Наказом начальника ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» по особовому складу від 25.07.2023 року №96-о/с, ОСОБА_1 , який на той час займав посаду начальника лікарні (з поліклінікою) ДУ ТМО - лікаря, було надано відпустку без збереження заробітної плати з 31.07.2023 року. Відпустку було надано відповідно до положення ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно яких протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки». (том 1, арк. 246-а). 

Наказом начальника ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» №126 від 21.09.2023 року встановлено застосування спрощеного обміну кадровими документами, згідно якого на час дії воєнного стану обмін з працівниками кадровими документами, а також наказами, повідомленнями, заявами, пояснювальними, доповідними записками здійснюється через будь-які доступні засоби електронного зв`язку. Відділу кадрів надано повноваження, за потреби, надсилати документи або повідомлення працівникам ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області для ознайомлення на адресу їх електронної пошти та іншими засобами зв`язку, про які вони повідомили відділ кадрів. На працівників покладено обов`язок повідомляти про зміну адреси електронної пошти, чи інших контактних даних протягом 2 робочого дня засобами телекомунікаційного зв`язку. (том 1, арк. 231). 
Слід відмітити, що доказів виконання положень п.5 даного наказу та доведення його змісту ОСОБА_1 , який на момент його прийняття перебував у відпустці, суду не надано.

Наказом начальника «ТМО МВС України по Миколаївській області» №54-о/с від 18.03.2024 року, позивач був переведений на посаду завідувача терапевтичного відділення на 78 ліжок (у т.ч. 30 неврологічних ліжок та 3 ліжка палати динамічного спостереження) лікарні (з поліклінікою) - лікаря. З подальшим перебуванням ОСОБА_3 у відпустці без збереження заробітної плати, відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (том 1, арк.241). 

Наказом МВС України від 29.04.2025 №298 «Про організаційно-штатні зміни МВС України» вищенаведена посада була скорочена з 01.05.2025 року. (том 1 арк. справи 234-239). В зв`язку з цим позивачу було запропоновано інші вільні вакантні посади. Про дані обставини позивача було повідомлено належним чином з огляду на надання ним заяви згоди на переведення. 
Суд не надає оцінку доводам сторони позивача щодо порушень трудового законодавства під час зміни істотних умов праці та скорочення посади, з огляду на те, що дані обставини не входять до предмету доказування, оскільки наказ ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» №99-о/с від 23.06.2025 року, позивачем не оскаржується.

16.06.2025 року, засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 направив лист та заяву на ім`я т.в.о. начальника ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» Шостака О., за якими просив перевести його, у період перебування у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін, з посади завідувача терапевтичного відділення лікарні (з поліклінікою) ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» - лікаря терапевта терапевтичного відділення на 78 ліжок (40 терапевтичних, 35 неврологічних та 3 - динамічного спостереження) на посаду завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками лікарні на 55 ліжок (з них 35 терапевтичних ліжок у тому числі 2 ліжка палати динамічного спостереження та 20 неврологічних ліжок) - лікаря-терапевта ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» з 23.06.2025 року у зв`язку з реорганізацією. Окремо надав згоду на переведення його на зазначену посаду, яка передбачає виконання обов`язків з меншим обсягом роботи. Про розгляд даної заяви просив повідомити його шляхом направлення паперового примірника відповіді на поштову адресу АДРЕСА_1 та на електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Тобто зазначив, про належний спосіб зворотної комунікації.
Вказані лист та заява були одержані відповідачем 19.06.2025 року вх..номер М-02 (том 1, арк. 183-186). 

Наказом т.в.о. начальника ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» №99-о/с від 23.06.2025 року ОСОБА_1 було переведено на посаду завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 ліжок у т. ч. 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок - лікаря-терапевта лікарні на 55 ліжок ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» з 23.06.2025 року (том 1, арк. справи 187).
23.06.2025 року на поштову адресу позивача було направлено лист т.в.о. начальника ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» Шостака О. вих. №33/35-1090, яким ОСОБА_1 повідомлено про його переведення та необхідність приступити до виконання функціональних обов`язків згідно новопризначеної посади з 24.06.2025 (том 1, арк. 188-189).
Конверт з вказаним листом, направленим на адресу АДРЕСА_1 , було повернуто відповідачу «за закінченням терміну зберігання». (том 1, арк. 191-192). 
В судовому засіданні було досліджено вміст поштового відправлення який містив лише оригінал Листа т.в.о. начальника ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» Шостака О. від 23.06.2025 року №33/35-1090. 
З урахуванням зазначеного, слід прийти до висновку, що копію Наказу ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» №99-о/с від 23.06.2025 року, ОСОБА_1 направлено не було.
24.06.2025 року т.в.о. начальника ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» прийнято Наказ №100-о/с, слідуючого змісту: приступити до виконання своїх функціональних обов`язків ОСОБА_1 завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 ліжок у т. ч. 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок - лікаря-терапевта лікарні на 55 ліжок лікарю терапевту з 24.06.2025 року, безпосередньо на своєму робочому місці.
Вказаний наказ на адресу позивача направлено не було. Даний факт не було спростовано представником відповідача у судовому засіданні.

У матеріалах справи наявні витяги з табелів обліку використання робочого часу терапевтичного відділення лікарні на 55 ліжок ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» за червень та липень 2025 року, відповідно до яких, в період з 01.06.2025 року по 23.06.2025 року ОСОБА_1 перебуванням у відпустці без збереження заробітної плати. В період з 24.06.2025 року по 03.07.2025 року позивач був відсутній на робочому місці через прогул. (том 1, арк. 68). 

Адміністрацією ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» були встановлені факти відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 24.06.2025 року, 25.06.2025 року, 26.06.2025 року, 27.06.2025 року, 30.06.2025 року, 01.07.2025 року, 02.07.2025 року, які зафіксовані Актами комісії ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» про перевірку дотримання трудової дисципліни і законності в підрозділах ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» (том 1, арк..193-194, 199-201,205-206, 209,211, 215-216, 219-220, 221-222).
Комісією, створеною за наказом від 01.07.2025 року №192, було здійснено відвідування місця фактичного проживання позивача за адресою АДРЕСА_1 ., за результатами якого складено Акт №33/35.257.вн від 01.07.2025 року про відсутність ОСОБА_1 за вказаною адресою (том 1, арк. 223-224)

Представником відповідача суду надано копії листів адресованих позивачу з пропозицією надати письмові пояснення за фактами відсутності на робочу місці у зазначені вище дні (том 1, арк. 195, 197, 198, 203, 204, 208, 210, 213, 214, 218).
Разом з тим, факту належної відправки та отримання ОСОБА_1 вказаних листів, представником відповідача не підтверджено, оскільки суду не надано зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень та описів вкладення даних листів для підтвердження вмісту даних поштових відправлень. 
Загалом суд не приймає як належний та допустимий доказ жодний з наданих стороною відповідача скріншот відправки кореспонденції на електронну пошту ОСОБА_1 , з огляду на те, що жодний з перелічених доказів не містить інформації з приводу вмісту даних листів та підтверджень їх доставки адресату.
Окрім того, дані листи були відправлені на невірну адресу електронної пошти, а саме «welcomsi3@ukr.net», натомість вірної «W ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
З урахуванням зазначеного, суд вважає, що відповідачем належним чином не дотримано вимог ст.149 КЗпроП України, в частині виконання обов`язку запропонувати ОСОБА_1 надати письмові пояснення.

Наказом ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» №106-о/с від 03.07.2025 року ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 терапевтичних ліжок в у т.ч. 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок) лікарні на 55 ліжок - лікаря терапевта, 03.07.2025 року, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставами для звільнення зазначено: наказ по ДУ ТМО від 24.06.2025 року №100-о/с; лист ОСОБА_1 від 23.06.2025 №33/35-10-90; доповідні записки начальника лікарні - лікаря ДУ ТМО Гуцури В. «Про відсутність на роботі» від 24.06.2025 №33/35-240вн, 25.06.2025 №33/35-242вн, 26.06.2025 №33/35-244вн, 27.06.2025 №33/35-246вн, 30.06.2025 №33/35-249вн, 01.07.2025 №33/35-256вн, 02.07.2025 №33/35-260вн; акти «Про перевірку дотримання трудової дисципліни законності в підрозділах ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» від 24.06.2025 №33/35-241вн, 25.06.2025 №33/35-243вн, 26.06.2025 №33/35-250вн, 01.07.2025 №33/35-255вн, 02.07.2025 №33/35-261вн, листи ОСОБА_1 від 24.06.2025 №33/35-110, 25.06.2025 №33/35-1110, 26.06.2025 №33/35-1119, 27.06.2025 №33/35-112, 30.06.2025 №33/35-1146; акт «Про результати відвідування за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 » від 01.07.2025 №33/35-257вн. (том 1, арк 225- 226) 
03.07.2025 року на поштову адресу позивача було направлено лист т.в.о. начальника ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» Шостака О. вих. .№33/35-1179, яким ОСОБА_1 повідомлено про факт та підстави його звільнення з 03.07.2025 (том 1, арк. 227-228).
Конверт з вказаним листом, направленим на адресу АДРЕСА_1 , було повернуто відповідачу «за закінченням терміну зберігання». (том 1, арк. 191-192). 
Разом з тим, до вказаного листа не було долучено копію наказу №106-о/с від 03.07.2025 року. Даний факт не було спростовано представником відповідача у судовому засіданні.
Таким чином, суд вважає, що відповідачем не виконано обов`язок належним чином ознайомити позивача з наказом про звільнення. 
Одночасно, суд критично сприймає посилання сторони відповідача на здійснення комунікації з ОСОБА_1 через месенджер «Viber» з огляду на відсутність доказів щодо переписки з приводу обставин які є предметом доказування у даній справі. 

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У статті 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).
Відповідно до статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків.
Частинами першою та другою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Верховний Суд у постановах від 04.09.2024 року в справі № 206/3355/19, від 28 лютого 2024 року в справі № 758/5941/21, від 10.01.2024 року в справі № 522/142/20, від 25.01.2023 року в справі № 734/2607/20 та інших виснував, що прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися під час звільнення ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Отже, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається допущеним з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 20.06.2024 року в справі № 643/1959/22, від 20.12.2023 року в справі № 757/45015/20-ц та інших.
Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається в довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.
Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.
Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.
Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.
Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.
Зазначені висновки викладено в постановах Верховного Суду від 20.06.2024 року в справі № 643/1959/22, від 14.06.2023 року в справі № 727/3770/21, від 28.04.2022 року в справі № 761/48981/19.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що з урахуванням вимог трудового законодавства в справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (від 25.06.2024 року в справі № 500/4416/19 (провадження № 61-17112св23), від 08.05.2024 року в справі № 401/1203/22)
Разом із цим відповідно до сталої судової практики у такій категорії спорів, причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази (постанови Верховного Суду від 22.12.2023 року у справі № 756/8875/21, від 27.11.2023 року у справі № 486/78/230
У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.
Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 14.01.2026 року по справі № 201/4863/24. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 12, частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач не заперечував своєї відсутності на роботі у зазначений у наказі про звільнення період, оскільки перебував у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку з доглядом за хворим батьком ОСОБА_4 , та знаходився за межами країни.
На підтвердження обставин догляду за батьком надав наступні докази: довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №451407 від 18.05.2022 року, згідно якої ОСОБА_4 є інвалідом першої групи «б» за загальним захворюванням та потребує постійного стороннього догляду. (том 1, арк.14); довідку Соціального департаменту Округу Серденя Франконія від 13.02.2026 року про отримання соціальних виплат ОСОБА_4 на підставі соціально медичного висновку Медичної служби Баварії від 09.08.2024 року зі ступенем догляду 4 (том 2, арк.27); висновок Медичної служби Баварії від 09.08.2024 року щодо встановлення потреби в догляді відповідно до SGB XI від 08.08.2024 року, згідно якого ОСОБА_4 встановлено 4 ступінь догляд в з зв`язку з нерухомістю після міжвертлюгового перелому стегнової кістки та деменції з когнітивними порушеннями. Догляд здійснюється ОСОБА_1 (том 2, арк. 28-30). 
Вищенаведене свідчить про здійснення позивачем догляду за батьком впродовж тривалого часу, а саме, з 08.08.2024 року. Захворювання ОСОБА_5 не було раптовим та не виникло у період з 24.06.2025 року по 03.07.2026 року.
Таким чином, суд вважає, що посилання ОСОБА_1 на поважність причин його відсутності на роботі у вказаний період у зв`язку з необхідністю догляду за хворим батьком, є безпідставними.

Разом з тим, суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що ОСОБА_1 було звільнено під час його перебування у відпустці без збереження заробітної плати, з огляду на наступне. 
24.02.2022 року рф здійснила збройну агресію проти України. Відповідно до частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Указом ПрезидентаУкраїни «Про введення воєнногостану вУкраїні» від 24.02.2022 року №64 на території України з 05-30 год. 24.02.2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався.
Згідно з пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначає Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Положення частини 3 статті 12 вказаного Закону передбачено, що у період дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».
Таким чином, позивач скористався правом на надання йому відпустки без збереження заробітної плати на період воєнного стану шляхом подання відповідачу відповідної заяви. відповідач, в свою чергу, видав наказ, яким надав ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку її дії. 

Чинне законодавство не містить прямої заборони на переведення працівника на іншу посаду, поки він перебуває у відпустці (щорічній, без збереження зарплати тощо). 
Так, на момент звернення позивача з заявою про переведення від 16.06.2025 року він перебував у відпустці без збереження заробітної плати (наказ від 25.07.2023 року №96-о/с). У означеній заяві, ОСОБА_1 просив здійснити його переведення на посаду завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 терапевтичних ліжок в т.ч. 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок) лікарні на 55 ліжок, саме у період перебування у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін.
Заява, не містить згоди ОСОБА_1 на припинення відпустки без збереження заробітної плати, наданої за згодою сторін.
За змістом наказу №99-о/с від 23.06.2025 року ОСОБА_1 було переведено з попередньо займаної посади на посаду завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 ліжок у т. ч. 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок - лікаря-терапевта лікарні на 55 ліжок ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» з 23.06.2025 року.
Разом з тим, даним наказом не було вирішено питання про припинення відпустки без збереження заробітної плати без обмеження її строку, наданої ОСОБА_1 за наказом від 25.07.2023 року №96-о/с.
Зазначення у листі т.в.о. начальника ДУ «ТМО МВС України в Миколаївській області» Шостака О. від 23.06.2025 року за вих. №33/35-1090, про необхідність ОСОБА_1 приступити до виконання функціональних обов`язків згідно новопризначеної посади з 24.06.2025 року, не є тотожним вирішенню питання про припинення відпустки.
Наданий суду наказ від 24.06.2025 №100-о/с констатує лише необхідність приступити до виконання своїх функціональних обов`язків ОСОБА_1  безпосередньо на робочому місці, та не містить рішення щодо втрати чинності наказу від 25.07.2023 року №96-о/с.
Окрім того, як було зазначено вище, даний наказ на адресу позивача направлено не було, що виключає факт ознайомлення з ним ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що статтею 12 Закону України «Про відпустки», передбачена можливість відкликання працівника лише зі щорічної відпустки та лише за його згодою.
Відкликання зокрема, з відпустки без збереження заробітної плати, законодавством не передбачено. Відпустка без збереження заробітної плати може бути припинена, зокрема за домовленістю між працівником і роботодавцем. 
Питання про припинення відпустки, сторонами не вирішено.
Таким чином, обставини справи свідчать про те, що на момент звільнення позивача, останній перебував у відпустці без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану. Наявність наказу від 25.07.2023 року №96-о/с, свідчить про обізнаність відповідача про це. 
Посилання представника відповідача на те, що відпустка надана ОСОБА_1 відповідно до наказу від 25.07.2023 року №96-о/с, надавалась йому саме на час перебування на посаді завідувача терапевтичного відділення на 78 ліжок (у т.ч. 30 неврологічних ліжок та 3 ліжка палати динамічного спостереження) лікарні (з поліклінікою) - лікаря та була припинена в момент переведення на іншу посаду, суд вважає такими, що ґрунтуються на хибному трактуванні правових норм.
Так, слід відмітити, що при переведені працівника на іншу посаду, трудовий договір не припиняє свою дію, а отже і надана працівнику відпустка автоматично не припиняється.
Таким чином, під час розгляду справи факту порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 , а саме відсутність на робочому місці без поважних причин у період з 24.06.2025 року по 03.07.2025 року, встановлено не було.

З урахуванням викладених обставин, суд приходить до переконання про незаконність звільнення позивача з підстав визначених п.4 ч. 1 ст.40 КЗпроП України, а тому наявні підстави для визнання наказу про звільнення ОСОБА_1 не законним та поновлення його на роботі з 04.07.2025 року. 

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на роботі, суд зазначає, що положення ст. 235 КЗпроП України в даному випадку не застосовуються, оскільки позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати, поновлення на роботі не змінює його статусу як особи, яка перебуває у відпустці без збереження заробітної плати, тому у цій частині позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи заяви представника позивача про поновлення строку для звернення до суду з відповідним позовом суд виходить з наступного 
За положеннями ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Таким чином, законодавець пов`язує початок відліку місячного строку на подання до суду позову даної категорії саме з моментом вручення працівнику копії наказу про звільнення.
За положеннями ст..234 КЗпП України пропущений з поважних причин строк встановлений статтею 233 цього Кодексу може бути поновлений судом. 
Так, в обґрунтування заяви, представник позивача посилалася на те, що наказ про переведення та наказ про звільнення позивачу направлені не були.
Копію оскаржуваного наказу відповідачем було направлено на її адресу лише на адвокатський запит №72 від 18.08.2025 року.
Особисто ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення, під особистий підпис, 18.11.2025 року, що є підставою для поновлення строку для звернення до суду.
Як було встановлено судом, датою вручення особисто ОСОБА_1 оспрюваного наказу є 18.11.2025 року, про що свідчить його особистий підпис, на копії наказу, яку представником позивача було направлено ОСОБА_1 за місцем його перебування у Федеративній республіці Німеччині (том 2 ар.17-22). 
Адміністрацією відповідача копія оскаржуваного наказу ОСОБА_1 не направлялась.
За положеннями ч.1 ст..15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу.
За положеннями ч.ч.1,2 ст..2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язанні керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі.
Відповідно до приписів ч.4 ст..10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Посилання представника відповідача, як на підставу відмови у задоволені заяви про поновлення строку, на те, що на час укладання договору з адвокатом, ОСОБА_1 знав про його звільнення, не спростовують встановленого судом факту не направлення адміністрацією відповідача копії нааказу ОСОБА_1 після його винесення, та її фактичне отримання лише 18.11.2025 року. У свою чергу конструкція ст.235 КЗпП України пов`язує початок відліку зазначеного процесуального строку саме з вказаною подією.
Як констатує Європейський суд з прав людини - стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. 
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення ЄСПЛ Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 року).
Таким чином, враховуючи, що позовну заяву готував та подавав представник позивача, а не безпосередньо сам ОСОБА_1 , дату безпосереднього ознайомлення (отримання) позивачем наказу, суд вважає за можливе поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.
За положеннями ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, при розподілі судових витрат, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до ч.3 ст.4, п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_1 на роботі, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 грн. (1211,20 грн. х 0,8). 

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн., представником позивача надані договір про надання правничої (правової) допомоги від 04.08.2025 року №02-25, додаткова угода до договору №02-25 від 04.08.2025 року, якою, сторони узгодили вартість робочої години адвокат, ордер про надання правничої допомоги від 04.08.2025 року та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (том 1 арк.73(зворотній бік)-77). 
Частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.
Водночас, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц)
Доказами витрат на надану професійну правничу допомогу є: договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги, платіжні доручення на оплату послуг адвоката та квитанції про оплату клієнтом цих доручень.
Таку позицію висловив у своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №19/64/2012/5003 від 31.01.2019.
Відповідно до наданого Договору №02-25 від 04.08.2025 року, Адвокат зобов`язується за завданням Клієнта надавати клієнту правову допомогу (далі послуги), а Клієнт зобов`язується надавати всі матеріали та документи, необхідні Адвокату для надання послуг, визначених цмм договором (розділ 1).
Адвокат має право отримати від Клієнта оплату наданих послуг та відшкодування (компенсацію) витрат, пов`язаних з виконанням цього Договору (розділ 2).
Розділом 3 сторони узгодили гонорар Адвоката, як форму винагороди за надання послуг передбачених цим Договором у розмір 40000 грн. Також сторони узгодили, що факт надання передбачених цим Договором послуг підтверджуєтьсяя Актом приймання-передачі наданих послуг (п.п.3.5).
Додатковою угодою до Договору про надання правничої допомоги №02-25 від 04.08.2025 року (далі - Додаткова угода) сторони узгодили порядок оплати та вартість робочої години гонорару адвоката - 5000 грн. та розрахунок загального розміру гонорару за надання послуг по правовій допомозі. 
Пунктом 3.3. Додаткової угоди сторони передбачили, що правова допомога вважається наданою після підписання Акту виконаних робіт, який підписується Сторонами та скріплюється печатками (за наявності).
Пунктом 3.4. Додаткової угоди Сторони узгодили, що адвокат надає Клієнту Акт виконаних робіт (наданих послуг). В якому зазначається зміст наданої правової допомоги, розмір гонорару який підлягає сплаті, додаткові витрати (отримання документів, збирання доказів, залучення висновків спеціалістів, технічне забезпечення тощо), які були понесені понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце).
Таким чином, в Договорі від 04.08.2025 року №02-25 та Додатковій угоді, сторони прямо визначили, що підтвердженням надання правової допомоги клієнту є Акт виконаних робіт (наданих послуг) по правовій допомозі.
Натомість до матеріалів позовної заяви та в подальшому в судовому засіданні представником позивача такий акт не долучено. 
Статтею 30 Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).
Суд наголошує, що витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі №372/1010/16-ц)
Як вже зазначалось судом, позивач та його представник прямо узгодили, що підтвердженням надання правової допомоги, її зміст, розмір гонорару та додаткових витрат, понесених адвокатом понад узгоджену суму гонорару підтверджується актом виконаних робіт (наданих послуг), однак в матеріалах справи такий акт відсутній.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів ані виконання (надання) правової допомоги за договором про надання правової допомоги №02-25 від 04.08.2025 року, ані оплати фактично понесених витрат на правничу допомогу, що є підставою для відмови у задоволені вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 40000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В :
Клопотання представника позивача адвоката Сизової Ірини Анатоліївни - задовольнити. 
Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом до Державної установи «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Визнати незаконним та скасувати наказ Державної установи «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» №106-о/с від 03.07.2025 року про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України.
Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді завідувача терапевтичного відділення з неврологічними ліжками на 55 ліжок (з них 35 терапевтичних ліжок в т.ч. 2 ліжка палати динамічного спостереження на 20 неврологічних ліжок) лікарні на 55 ліжок Державної установи «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» з 04.07.2025 року

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

У задоволені вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

Стягнути з Державної установи «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області» на користь держави судовий збір в розмірі 968,96 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі - підлягає негайному виконанню.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 . 

Відповідач: Державна установа «Територіальне Медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області», місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Флотська, буд. 7, ЄДРПОУ 08734534. 

Головуючий суддя: І.О. Притуляк