ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року	Львів	Справа № 460/11394/25 пров. № А/857/39129/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді – Димарчук Т.М.,
суддів – Гінди О.М., Заверухи О.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року (суддя – Максимчук О.О., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2025 року звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач-2), в якому просила:
визнати протиправними дії відповідача-2 щодо ухвалення рішень від 19.02.2025 №172350006407 (реєстраційний №6146/03-16 від 20.02.2025) та від 14.04.2025 №172350006407 (реєстраційний №12898/03-16 від 15.04.2025) про відмову у призначенні з 16.01.2025 пенсії за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зменшенням пенсійного віку за нормами ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також скасувати рішення відповідача-2 від 19.02.2025 №172350006407 (реєстраційний №6146/03-16 від 20.02.2025) та від 14.04.2025 №172350006407 (реєстраційний №12898/03-16 від 15.04.2025 року);
зобов`язати відповідача-2 призначити позивачу з 16.01.2025 пенсію зо нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зменшенням пенсійного віку за нормами ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також зобов`язати відповідача-1 забезпечити виплату позивачу з 16.01.2025 пенсії, призначеної за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зменшенням пенсійного віку за нормами ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11.09.2025 позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 19.02.2025 №172350006407 та від 14.04.2025 №172350006407 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, його оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, яке із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що період проживання або постійної роботи у зоні гарантованого добровільного відселення у позивача становить 7 років 11 місяців 28 днів (в тому числі станом на 01.01.1993 – 3 роки 8 місяців 18 днів), що дає право на зниження пенсійного віку на 3 роки. Вважає, що відповідачем правомірно до періоду постійного проживання (постійної роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання в м. Дубровиця, Дубровицького району, Рівненської області з 26.04.1986 по 20.06.1986, згідно довідки №125 від 12.03.2025, оскільки не зазначено факт постійного проживання позивачем у зоні гарантованого добровільного відселення; період роботи в Рівненської митниці з 11.04.1997 по 31.12.2014, згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1989, оскільки м. Рівне не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Таким чином, позивачем не підтверджено достатнього періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
Позивач подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дубровиця Дубровицького (нині Сарненського) району Рівненської області, є громадянкою України, має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_2 , виданим позивачу 14.10.2003 Рівненською обласною державною адміністрацією.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 10.02.2025 №138 позивач зареєстрована з 14.04.1989 по 25.08.1990, з 25.03.2014 по даний час по АДРЕСА_1 та з 25.08.1990 по 19.03.2014 по АДРЕСА_2 , територія даного населеного пункту віднесена до зони гарантованого добровільного відселення згідно з постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106.
Після досягнення віку 54 роки, позивач 11.02.2025 звернулась до Пенсійного фонду України з заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на 6 років.
З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області рішенням якого від 19.02.2025 року №172350006407 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
19.03.2025 позивач повторно звернулась до Пенсійного фонду України з заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку.
З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії було розглянуто 14.04.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області та прийнято рішення №172350006407, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону №796-ХІІ, у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення. Період постійного проживання або постійної роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі довідки про реєстрацію місця проживання особи від 10.02.2025 № 138 та трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1989, у позивачки становить 7 років 11 місяців 28 днів, в тому числі станом на 01.01.1993 (з 14.04.1989 по 01.01.1993), становить 3 роки 8 місяців 18 днів, що дає право на зниження пенсійного віку на 3 роки. До періоду постійного проживання (постійної роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано: - період навчання в м. Дубровиця, Дубровицького району, Рівненської області з 26.04.1986 по 20.06.1986, згідно довідки №125 від 12.03.2025, оскільки не зазначено факт постійного проживання позивачем у зоні гарантованого добровільного відселення; - період роботи в Рівненській митниці з 11.04.1997 по 31.12.2014, згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1989, оскільки м. Рівне не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Страховий стаж особи становить 38 років 4 місяці 2 дні.
Позивач не погоджується з такими рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, а тому звернулась до суду з відповідним позовом.
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що підставою для визначення статусу особи як потерпілої від Чорнобильської катастрофи, яка проживає на забрудненій території, є довідка про період проживання на цій території, яка видається органом місцевого самоврядування. Отже, відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування. Окрім того, факт підпорядкування до певного підрозділу Рівненської митниці не свідчить, що позивач безпосередньо перебувала та працювала в м. Рівне, так як зона діяльності Рівненської митниці розповсюджується на територію Рівненської області. У свою чергу Рівненську митницю було створено на базі ліквідованих Рівненської та Дубровицької митниці, тобто фактично змінилась лише назва митниці, як це видно з Наказу від 16.05.1997 №210. Таким чином, інформація про те, що позивачка проживала поза межами зони гарантованого добровільного відселення є лише припущеннями відповідача-1, без посилання на відповідні докази щодо таких висновків.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 49 Закону №796-XI, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Статтею 55 Закону №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. Відповідно до частини 1 статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Частиною 3 статті 55 Закону №796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-ІV і цього Закону. Згідно з п.13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV, у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.
Аналіз вказаних правових норм свідчить на користь того, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Обов`язковою умовою наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи до 01 січня 1993 року (у зоні гарантованого добровільного відселення - протягом трьох років). Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року.
Отже, період проживання та/або праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років станом на 01 січня 1993 року необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року.
Подібні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-ІV, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, далі - Порядок №22-1).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з абзацом 9 підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Статтею 14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (частина 3 статті 65 Закону №796-XII).
Відповідно до статті 15 Закону №796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.
Видача посвідчень проводиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Судом встановлено, що позивачу видано довідку Рівненською обласною державною адміністрацією 14.10.2003, відповідно до якої позивач належить до громадян, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ.
Верховний Суд у постановах від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі №500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі №500/551/23, від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23 дійшов до висновків про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Згідно з матеріалами справи, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку слугувала відсутність необхідного періоду проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення.
Апелянт покликається на те, що до періоду постійного проживання (постійної роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення не підлягає зарахуванню:
період навчання в м. Дубровиця, Дубровицького району, Рівненської області з 26.04.1986 по 20.06.1986, згідно довідки № 125 від 12.03.2025, оскільки не зазначено факт постійного проживання позивачкою у зоні гарантованого добровільного відселення;
період роботи в Рівненської митниці з 11.04.1997 по 31.12.2014, згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1989, оскільки м. Рівне не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Суд апеляційної інстанції вважає такі доводи апелянта безпідставними з огляду на наступне.
В матеріалах справи наявна довідка виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 10.02.2025 №138, згідно якої позивач зареєстрована з 14.04.1989 по 25.08.1990, з 25.03.2014 по даний час по АДРЕСА_1 та з 25.08.1990 по 19.03.2014 по АДРЕСА_2 , територія даного населеного пункту віднесена до зони гарантованого добровільного відселення згідно з постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106.
Як правильно вказує суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутня інформація про те, що станом на дату прийняття оскаржуваних рішень відповідна довідка була відкликана, будь-якими суб`єктами оскаржена та відповідним органом скасована, а тому слугує належним доказом у справі та підтверджує факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у вищевказаний період.
Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18), які є обов`язковими для врахування судом в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.
Окрім того, згідно з довідкою №125 від 12.03.2025 Дубровицької гімназії №1 ОСОБА_2 дійсно навчалася з 01.09.1978 по 20.06.1986 (наказ №102 від 20.06.1986) у Дубровицькій гімназії №1 імені Жоржа Шарпака (а.с.36).
З наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 01.08.1989 судом встановлено, що позивач починаючи з 18.10.1994 працює в органах митної служби. Зокрема, згідно запису №4 позивач призначена інспектором митного поста «Удрицьк» Дубровицької митниці. Згідно запису №7 вбачається, що позивач з 10.04.1997 була звільнена з посади у зв`язку з ліквідацією митниці та надалі 11.04.1997 призначена інспектором аналітичного сектору відділу по боротьбі з контрабандою та порушеннями митних правил Рівненської митниці (запис №8).
З наявної в матеріалах справи довідки Рівненської митниці від 18.03.2025 №7.13-1/12/10-12/1718 вбачається, що Указом Президента України від 29 листопада 1996 року № 1145/96 «Про Державну митну службу України» на базі Державного митного комітету України, що ліквідовувався, утворено Державну митну службу України (далі - Держмитслужба), як центральний орган виконавчої влади. Відповідно до цього Указу Держмитслужба є правонаступником ліквідованого Державного митного комітету України стосовно його зобов`язань, прав та обов`язків. Наказами Державної митної служби України від 29.11.1996 року №477-к «Про ліквідацію митних установ Державного митного Комітету України», від 20.12.1996 року №564 «Про створення регіональних митниць та митниць Державної митної служби України» створено Рівненську митницю на базі ліквідованих Рівненської та Дубровицької митниці.
Відповідно до Наказу Державної митної служби від 16.05.1997 №210 «Про перехід Державної митної служби України на нові коди митних установ», з метою впорядкування діяльності митних установ та їх статистичної і фінансової звітності, а також на виконання наказів Державної митної служби України від 20 грудня 1996 року № 564 "Про створення регіональних митниць та митниць Державної митної служби України" і від 29 січня 1997 року №37 "Про створення митних постів Державної митної служби України" наказано з 1 червня 1997 року перейти на використання кодів митних установ, встановлених наказами Держмитслужби від 20 грудня 1996 року №564 та від 28 січня 1997 року №37. Згідно додатку до вказаного Наказу, зокрема пункту 12 вбачається, що назва митниці «Дубровиця» з кодом 21200 змінюється на нову назву митниці «Рівненська» з кодом 20400.
За наведених вище обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт підпорядкування до певного підрозділу Рівненської митниці не свідчить про те, що позивач безпосередньо перебувала та працювала в м. Рівне, так як зона діяльності Рівненської митниці розповсюджується на територію Рівненської області, а Рівненську митницю було створено на базі ліквідованих Рівненської та Дубровицької митниці, тобто фактично змінилась лише назва митниці, як це видно з Наказу від 16.05.1997 №210. Окрім того, з акта перевірки достовірності документів, виданих для оформлення пенсій від 08.05.2025 №1400-1002-1/2794 видно, що під час перевірки було використано картку форми «Б» АДРЕСА_2 та трудову книжку НОМЕР_1 , на підставі яких було сформовано висновок, що підтвердити період реєстрації з 11.04.1997 по 19.03.2014 неможливо, оскільки відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 позивач працює у Рівненській митниці. Водночас, жодних інших документів перевіркою не використовувалось, що не може свідчити про достовірність інформації щодо проживання позивача поза межами зони гарантованого добровільного відселення, а такі висновки відповідача є лише його припущенням, без посилання на відповідні докази щодо таких висновків.
Суд зауважує, що відповідно до приписів статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Згідно з підпунктом 5 п. 6 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280, Пенсійний фонд України для виконання покладених на нього завдань має право: проводити планові, а у випадках, передбачених законом, позапланові перевірки у роботодавців та інших осіб бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів щодо достовірності відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб або для призначення пенсій, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час таких перевірок. При цьому, у випадку виникнення сумніву щодо достовірності відомостей про умови роботи особи, яка претендує на отримання пенсії, чи правильності нарахування пенсії, згідно з ч. 1 статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», підпункту 5 п. 6 Положення про Пенсійний Фонд України органи, що призначають пенсії, вправі проводити перевірки, в тому числі щодо достовірності відомостей, зазначених в уточнюючих довідках. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 442/5949/16-а.
У той же час, матеріали справи не містять доказів витребування пенсійним органом будь-яких документів від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб з метою з`ясування періодів роботи чи проживання позивача в забрудненій зоні, які б підтвердили або спростували певну інформацію, зокрема щодо періодів проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення за місцем її реєстрації.
Судом вже зазначалось вище, що за змістом частин третьої та четвертої статті 15 Закону №796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Довідкою про період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю від 10.02.2025 № 138, яка видана виконавчим комітетом Дубровицької міської ради, підтверджується факт реєстрації позивача у зоні гарантованого добровільного відселення з 14.04.1989 по 25.08.1990, з 25.08.1990 по 19.03.2014 та з 25.03.2014 по даний час.
Така довідка, згідно зі змісту заяв по суті, є чинною та не скасованою у встановленому законом порядку, а тому приймається до уваги судом при вирішенні справи по суті.
Верховний Суд у постанові від 09.07.2024 у справі №240/16372/23 зазначив, що за змістом статті 15 Закону №796-XII підставою для визначення статусу особи як потерпілої від Чорнобильської катастрофи, яка проживає на забрудненій території, є довідка про період проживання на цій території, яка видається органом місцевого самоврядування. Отже, відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Апеляційний суд резюмує, що наведене спростовує доводи апелянта про те, що у позивача відсутній необхідний період проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення.
При цьому, в даній справі не є спірним період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01.01.1993.
Також, відповідачем не заперечується наявність у позивача 38 років 4 місяці 2 дні страхового стажу, тобто умова щодо страхового стажу відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, виконується та не є спірною підставою в цій справі.
Колегія суддів апеляційного суду поділяє висновки суду першої інстанції, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2025 року у справі № 460/11394/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Т. М. Димарчук 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. Б. Заверуха