ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Р І Ш Е Н Н Я

20 квітня 2026 року 	 	Справа № 926/604/26	

За позовом Приватного підприємства "ЛІКОМ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кагру"

про стягнення заборгованості в сумі 7547,42 грн

Суддя Тинок О.С.
Секретар судових засідань Марущак Л.В.

Представники:
від позивача (у режмі ВКЗ) – Коцюба А.Є.
від відповідача – не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "ЛІКОМ" звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кагру" (попереднє найменування - Товариство з обмеженою відповідальністю "МДСТ Імпорт") про стягнення заборгованості в сумі 7547,42 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч взятим на себе зобов`язанням за Договором поставки №404 від 09 червня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "МДСТ Імпорт" (з 22 грудня 2025 року - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кагру") не здійснило оплату поставленого товару внаслідок чого заборгував позивачу 5195,64 грн. Крім того, за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу: пеню у розмірі 977,92 грн, сорок проценти річних у сумі 1264,04 грн, інфляційні втрати в сумі 109,82 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 3328,00 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 6500,00 грн.
Згідно із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2026 року справу №926/604/26 передано на розгляд судді Тинок О.С.
Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначити на 11 березня 2026 року. Постановлено відповідачу надати докази зміни найменування з Товариства з обмеженою відповідальністю "МДСТ Імпорт" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Кагру" – до початку судового засідання.
Ухвалою суду від 11 березня 2026 року відкладено розгляд справи по суті на 30 березня 2026 року, явку сторін по справі визнано обов`язковою.
19 березня 2026 року представник Приватного підприємства "ЛІКОМ" через підсистему “Електронний суд” направила до суду заяву (вх. №1093) про участь у судовому засіданні 30 березня 2026 року у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду. Заяву суд задовольнив ухвалою від 20 березня 2026 року.
Ухвалою суду від 30 березня 2026 року відкладено розгляд справи по суті на 20 квітня 2026 року. Постановлено повідомити Товариство з обмеженою відповідальністю "Кагру" про дату, час і місце розгляду справи, розмістивши оголошення про виклик до суду на веб-порталі судової влади України та на офіційному веб-сайті Господарського суду Чернівецької області.
Представник позивача у судовому засіданні 20 квітня 2025 року позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач явку належного представника у судове засідання 20 квітня 2026 року не забезпечив, причини неявки суду не відомі, відзив на позовну заяву не подано.
Відповідач був повідомлений про розгляд справи №926/604/26 господарським судом шляхом отримання копій ухвал суду від 16 лютого 2026 року, від 11 березня 2026 року, від 20 березня 2026 року, від 30 березня 2026 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи довідками про доставку ухвал до зареєстрованого електронного кабінету відповідача в ЄСІТС.
Окрім того, копії вказаних ухвал суду господарський суд направляв на юридичну адресу відповідача та засновнику/кінцевому бенефіціарові Товариства з обмеженою відповідальністю "Кагру" – ОСОБА_1 за адресою вказаною у витязі Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Поштова кореспонденція направлена судом на юридичну адресу відповідача та засновника/кінцевого бенефіціарова повернулись із довідками АТ “Укрпошта” з вказаними причинами повернення кореспонденції – «Адресат відсутній за вказаною адресою».
Також суд повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю "Кагру" про дату, час і місце розгляду справи, розмістивши оголошення про виклик до суду на вебпорталі судової влади України та на офіційному вебсайті Господарського суду Чернівецької області.
Отже, судом було вжито усіх необхідних заходів із повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи та відповідач був належним чином повідомлений судом про розгляд спору за його участі. 
Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Також з огляду на те, що відповідач у строк, встановлений частиною 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався своїми процесуальними правами, суд вважає, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
09 червня 2025 року між Приватним підприємством «Ліком» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МДСТ Імпорт" (далі - покупець) було укладено Договір поставки №404 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти покупцю товари народного споживання на умовах DDP, або EXW, або FCA (в редакції міжнародних правил «ІНКОТЕРМС» 2010 року) в залежності від узгодженого сторонами замовлення (письмового або усного), а покупець зобов`язується приймати їх та оплачувати на умовах цього договору.
Відповідно до пункту 2.1 Договору товари поставляються по накладним на підставі замовлень покупця на поставку.
Пунктом 2.3 Договору передбачено, що моментом виконання постачальником зобов`язання по поставці, та передачі права власності на товар вважається:
- момент здачі товарів органу транспорту при самовивозу (FCA);
- момент підписання видаткової накладної, акту прийому-передачі або розписки про отримання товарів - при здачі на складі покупця (DDP) або постачальника (EXW);
- інший момент, погоджений сторонами цього договору у замовленні.
Згідно із пунктами 3.1.-3.2. Договору ціни на товари та загальна сума кожної поставки вказуються в видаткових накладних (рахунках), по яким вони поставляються. За поставлені товари покупець зобов`язаний сплатити постачальнику грошові кошти протягом 14 днів з дня поставки (пункт 2.3. договору) у розмірі, що зазначений у видатковій накладній (рахунку), на підставі якої (якого) поставляється товар.
Пунктами 4.3-4.4 Договору передбачено, що за прострочення оплати поставлених товарів (пункт 3.2. договору), покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від несплаченої в строк суми за кожен день прострочення платежу. Сторони відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановили, що за порушення грошового зобов`язання покупець на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити 40% (сорок відсотків) річних. Оплата пені не звільняє сторону, що порушила свої зобов`язання, від виконання своїм зобов`язань за цим договором.
Цей договір набирає чинності з моменту підписання та діє до « 31» грудня 2027 року. В разі відсутності письмової заяви будь-якої із сторін на протязі 1 (одного) місяця до закінчення строку дії договору про припинення або зміну договору, строк дії договору продовжується на умовах, передбачених цим договором (пунктом 8.1 Договору).
Спірний договір підписаний сторонами та скріплений печатками.
Доказів розірвання Договору №404 від 09 червня 2025 року або визнання недійсним внаслідок недодержання сторонами в момент його вчинення вимог чинного законодавства України, сторонами у справі не надано. Не надано також і доказів того, що сторони відмовились від виконання договору в силу певних об`єктивних обставин.
На виконання умов Договору №404 від 09 червня 2025 року позивач поставив Товариству з обмеженою відповідальністю "МДСТ Імпорт" товар на суму 5195,64 грн, а останній товар прийняв, що підтверджується наявною у матеріалах справи видатковою накладною №НК-85263 від 19 червня 2025 року. 
Видаткова накладна №НК-85263 від 19 червня 2025 року скріплена підписами та печатками сторін основного правочину.
Згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи з ідентифікаційним кодом 44959678 22 грудня 2025 року було внесено зміни до відомостей про: кінцевого бенефіціарного власника, структури власності, місцезнаходження та найменування.
Так, 22 грудня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "МДСТ Імпорт" змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Кагру" місцезнаходження юридичної особи: 58001, Україна, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, буд. 7А. 
Доказів припинення юридичної особи або визнання останньої банкрутом у матеріалах справи відсутні. 
Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, суд дійшов до наступних висновків.
Унаслідок укладення Договору поставки №404 від 09 червня 2025 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Судом встановлено, що позивач покладені на нього обов`язки виконав у повному обсязі. При цьому матеріали справи не місять доказів сплати відповідачем заборгованості за отриманий товар від позивача у розмірі 5195,64 грн.
За прострочення оплати позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 977,92 грн, сорок відсотків річних у сумі 1264,04 грн та індекс інфляції в сумі 109,82 грн.
Згідно із частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Статтею 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважаться таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Стаття 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 4.3 Договору передбачено, що за прострочення оплати поставлених товарів (пункт 3.2. договору), покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від несплаченої в строк суми за кожен день прострочення платежу. Сторони відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановили, що за порушення грошового зобов`язання покупець на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити 40% (сорок відсотків) річних. 
За прострочення виконання зобов`язання, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 977,92 грн, сорок процентів річних у сумі 1264,04 грн та 109,82 грн індексу інфляції.
Нарахування індексу інфляції на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора.
Перевіривши правильність наданих позивачем розрахунків до позовної заяви пені, сорок процентів річних та індексу інфляції, суд встановив, що він здійснений у відповідності до закону та арифметично вірний, відтак, з відповідача на користь позивача належать до стягнення 977,92 грн суми пені, 1264,04 грн сума сорока процентів річних та 109,82 грн індексу інфляції.
Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.
Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як слідує з положень статей 77, 78 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
У пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Згідно з частиною 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд зазначає, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.
Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У справі Руїз Торіха проти Іспанії Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Отже, на підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, беручи до уваги встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем належним чином доведено обставину позову, а відповідачем не спростовано належними, допустимим та достатніми доказами заявлену ціну позову, а тому вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Решта поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.
Відповідно до норм статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ.
Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається у повному обсязі на відповідача, з вини якого виник спір.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кагру" (58001, Україна, Чернівецька обл., Чернівецький р-н, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, буд. 7а, код 44959678) на користь Приватного підприємства "ЛІКОМ" (03124, Україна, м. Київ, пров. Юрія Матущака, буд. 3, код 30638249) заборгованість у розмірі 7547,42 грн, з яких: основна заборгованість - 5195,64 грн, пеня - 977,92 грн, 40 процентів річних - 1264,04 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 3328,00 грн. 

У судовому засіданні 20 квітня 2026 року було проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).
Повне судове рішення складено та підписано 27 квітня 2026 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.
Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя Олександр ТИНОК