ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року
м. Київ
справа № 756/7246/23
провадження № 61-16408св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Білас Любов`ю Вікторівною, на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Верланова С. М., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним.
На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що у період із 05 лютого 2008 року до 13 червня 2008 року надала у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 24 200,00 доларів США, які останній в обумовлений термін не повернув.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 травня 2013 року у справі №756/616/13-ц з ОСОБА_2 на її користь стягнуто грошові кошти за договорами позики від 05 лютого 2008 року, 01 квітня 2008 року та 13 червня 2008 року у розмірі 24 200,00 доларів США, що за офіційним курсом на день ухвалення рішення становило 193 358,00 грн; 3 % річних від простроченої суми у розмірі 11 679,45 грн, усього 205 037,45 грн; судові витрати у розмірі 2 050,37 грн.
16 листопада 2013 року вона уклала з ОСОБА_2 договір про розстрочку виконання грошових зобов`язань, згідно з яким відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 24 200,00 доларів США до 31 грудня 2017 року, проте свої боргові зобов`язання виконав частково, повернувши лише кошти у розмірі 11 709,77 доларів США.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року, яке набрало законної сили 16 лютого 2023 року, з ОСОБА_2 на її користь стягнуто грошові кошти за договором від 16 листопада 2013 року у розмірі 12 841,43 доларів США; 3 % річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 510,00 грн.
Зазначала, що ОСОБА_2 , будучи обізнаним про наявність боргу та укладеного договору від 16 листопада 2013 року про розстрочку виконання грошових зобов`язань за договорами позики від 05 лютого 2008 року, 01 квітня 2008 року та 13 червня 2008 року, після ухвалення Оболонським районним судом м. Києва рішення від 21 липня 2022 року та, усвідомлюючи наслідки його примусового виконання, у липні 2022 року звернувся до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано арешт рухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме: транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , накладений ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 липня 2013 року у цивільній справі № 756/616/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
У подальшому вказаний автомобіль ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2022 року.
Станом на час звернення до суду з цим позовом рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року не виконане.
Вважала, що вказаний правочин є фіктивним та таким, що має на меті виключно ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення Оболонського районного суду міста Києва, після укладення правочину відповідач продовжив користуватися автомобілем.
З огляду на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля укладений 15 листопада 2022 року, тобто у період настання у відповідача зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором за судовим рішенням, транспортний засіб продовжує перебувати у користуванні ОСОБА_2 , інше рухоме/нерухоме майно, за рахунок якого він може виконати свої зобов`язання з повернення грошових коштів, відсутнє, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , від 15 листопада 2022 року №7296/22/1/042179, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року у складі судді Тихої О.О. у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив із відсутності підстав вважати, що сторони оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу «вживали право на зло» з метою унеможливлення звернення стягнення на автомобіль, що, у свою чергу, зумовило для позивача настання негативних наслідків. Суд зазначив, що позивач не довела сам факт настання для неї негативних наслідків у вигляді неможливості виконання судового рішення про стягнення на її користь грошових коштів через відчуження відповідачем належного йому автомобіля, з огляду на те, що на теперішній час рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 перебуває на примусовому виконанні, під час якого згідно статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, зокрема, шляхом звернення стягнення на майно і кошти боржника.
Крім цього, суд звернув увагу, що у ОСОБА_2 , як боржника, наявне інше майно (доходи), за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , від 15 листопада 2022 року № 7296/22/1/042179, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому автомобіля відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це його майно як боржника. Встановивши, що оспорюваний договір, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на автомобіль із метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника ОСОБА_2 , апеляційний суд визнав його недійсним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
24 грудня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Білас Л. В. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17, від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20, від 18 лютого 2025 року у справі № 916/5751/23, від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17, від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22, від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник зазначає, що оспорюваний позивачем договір не є фіктивним, укладений та посвідчений відповідно до чинного законодавства, відповідає внутрішній волі його сторін, не містить прихованої мети збуту на не порушує права третіх осіб. Визнання недійсним цього договору не покращить становище цивільно-правових відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а, навпаки, погіршить становище власника транспортного засобу. На момент вчинення оспорюваного правочину автомобіль не перебував під арештом, перехід права власності на автомобіль від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відбувся одразу після підписання договору купівлі-продажу.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Оболонського районного суду міста Києва цивільну справу № 756/7246/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним.
Матеріали справи № 756/7246/23 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2013 року у справі № 756/616/13-ц із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти за договорами позики від 05 лютого року, 01 квітня 2008 року та 13 червня 2008 року у розмірі 24 200 доларів США, еквівалент 193 358,00 грн; 3 % річних від простроченої суми у розмірі 11 679,45 грн, усього 205 037,45 грн; судові витрати у розмірі 2 050,37 грн.
На виконання вказаного судового рішення виданий виконавчий лист, на підставі якого державний виконавець відділу державної виконавчої служби (далі ВДВС) Оболонського районного управління юстиції (далі - РУЮ) у м. Києві відкрив виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 та 16 липня 2013 року наклав арешт на все належне боржнику ОСОБА_2 майно. 
Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 26 листопада 2013 року виконавче провадження ВП НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа від 12 липня 2013 року № 2/756/1289/13 закінчено згідно заяви стягувача, борг сплачено в повному обсязі.
Відповідно до змісту постанови головного державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Ченківського О. О. від 08 листопада 2013 року, винесеної в межах ВП № НОМЕР_3, стягувач ОСОБА_1 08 листопада 2013 року звернулася до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві із заявою про повне виконання боржником ОСОБА_2 рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 травня 2013 року у справі № 756/616/13-ц, у зв`язку з чим указаною постановою знято арешт з усього майна боржника ОСОБА_2 , накладений постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 16 липня 2013 року.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року на підставі заяви ОСОБА_2 скасовано арешт рухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , накладений ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 липня 2013 року у справі № 756/616/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
У подальшому рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти за договором від 16 листопада 2013 року у розмірі 12 841,43 доларів США; 3 % річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 510,00 грн.
15 листопада 2022 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між ТОВ «СА ДРАЙВ» від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останній набув у власність автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Постановою державного виконавця від 08 травня 2023 року відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_5 з виконання виконавчого листа № 756/170/21, виданого Оболонським районним судом міста Києва 12 квітня 2023 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за договором від 16 листопада 2013 року у розмірі 12 841,43 доларів США; 3 % річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 510,00 грн.
Постановою державного виконавця від 16 травня 2023 року ВП № НОМЕР_6 накладено арешт на майно, що належить боржнику, - частини квартири АДРЕСА_1 .
Постановою державного виконавця від 07 липня 2023 року у ВП НОМЕР_5 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, що належить ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрати виконавчого провадження, штрафів, що становить 52 433,91 гривень.
Постановою державного виконавця від 16 квітня 2024 року виконавчий лист від 12 квітня 2023 року № 756/170/21 повернуто стягувачу, у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.
Постановою державного виконавця від 01 травня 2024 року відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_7 з виконання виконавчого листа від 12 квітня 2023 року №756/170/21.
Відповідно до витягу з розпорядження від 12 червня 2024 року №440 «Про деякі питання надання дозволу на укладення правочинів, що стосуються майнових прав та інтересів дітей» Оболонському відділу Державної виконавчої служби у місті Києві відмовлено у наданні дозволу на реалізацію частки квартири АДРЕСА_1 , у ході виконання виконавчого листа від 12 квітня 2023 року № 756/170/21, виданого Оболонським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу, оскільки у квартирі зареєстровані та мають право проживати діти: неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки яких згоди на реалізацію частки квартири не надали.
Згідно х листом Оболонського ВДВС у місті Києві від 23 січня 2025 року станом на 23 січня 2025 року грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом від 12 квітня 2023 року № 756/170/21 не стягувались.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17, від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20, від 18 лютого 2025 року у справі № 916/5751/23, від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17, від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22, від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами, містить ознаки фраудаторного правочину. Вважає, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, знаючи про наявні у нього грошові зобов`язання перед ОСОБА_4 , він відчужив належний йому автомобіль з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно, як боржника.
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа.
У ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом із тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.
У постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження №12-28гс25) Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу є фраудаторним, а відповідач уклав його з метою уникнення звернення стягнення на його майно в рахунок погашення заборгованості перед позивачем.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
У частині третій статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дія без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Розглядаючи спори про визнання недійсними договорів як таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору, слід надавати оцінку наявності ознак фраудаторності, про які стверджує позивач, як у кожному договорі, так і в договорах (якщо їх декілька) у сукупності як таких, що складають певну послідовність пов`язаних дій, спрямованих на виведення майна з власності боржника (див. пункт 181 постанови Великої Палата Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24(провадження № 12-28гс25)).
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за наявності дійсного невиконаного зобов`язання, строк за яким настав, кредитор має право поставити під сумнів будь-який правочин, вчинений боржником, унаслідок якого останній відчужив власне майно, не виконавши свого зобов`язання перед кредитором(пункт 194).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
У постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24(провадження № 12-28гс25) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що важливим для кваліфікації правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна (пункт 133).
У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року (справа № 756/170/21), з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти за договором від 16 листопада 2013 року у розмірі 12 841,43 доларів США; 3 % річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 510,00 грн.
У вказаній справі встановлено, що 16 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був підписаний договір про розстрочку виконання грошових зобов`язань, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язався повернути 24 200,00 доларів США, що еквівалентно 193 438,00 грн, у строк до 31 грудня 2017 року. У цьому ж договорі сторони обумовили те, що кредитор надає боржнику розстрочку про повернення грошових коштів строком на три роки та які боржник зобов`язується сплачувати кредитору у твердій грошовій сумі готівкою щомісячно у сумі 5 000,00 грн. 
15 листопада 2022 року ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, за яким належний йому на праві транспортний засіб марки «MІTSUBISHI LANCER», 2007 року випуску., реєстраційний номер НОМЕР_2 , відчужив на користь ОСОБА_3 за 50 000,00 грн. 
На підставі зазначеного договору купівлі-продажу вказаний автомобіль 15 листопада 2022 року перереєстрований на нового власника ОСОБА_3 ..
При цьому, ОСОБА_2 було відомо про наявність судового рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року, яке набуло чинності у справі № 756/170/21, за яким з нього стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором від 16 листопада 2013 року у розмірі 12 841,43 доларів США; 3 % річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 510,00 грн, а також про здійснення щодо нього виконавчого провадження з примусового виконання цього судового рішення. Отже він міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного рішення суду.
Відчуження майна здійснено ОСОБА_2 після ухвалення судового рішення про стягнення з нього коштів. Зобов`язання боржник не виконав.
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Такого ж висновку, дійшов Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17, від 08 вересня 2021 року у справі № 379/1542/19 (провадження № 61-11684св20), від 26 серпня 2024 року у справі № 726/1110/23провадження № 61-1476св24, від 23 жовтня 2024 року у справі № 601/2035/23 (провадження № 61-10441св24).
Також при розгляді справи, яка переглядається, встановлено, що відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, після його відчуження у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому автомобіля відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це його майно як боржника.
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу належного йому транспортного засобу відбулось із метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Виходячи з того, що оспорюваний договір укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на автомобіль із метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника ОСОБА_2 , апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про визнання оспорюваного правочину недійсним.
Суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, викладених Верховним Судом у постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цій справі й у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші, наведені в касаційній скарзі аргументи, не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Білас Любов`ю Вікторівною, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

І. А. Воробйова

В. М. Коротун