ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/34405/24
Провадження № 22-ц/820/35/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
секретарі судового засідання Плінська І.П.,
Шевчук Ю.Г.,
з участю представника відповідача  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, –  ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою  ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 лютого 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
ОСОБА_3 зазначила, що 2 жовтня 2019 року сторони уклали договір позики, за умовами якого вона позичила ОСОБА_4 25 000 доларів США на строк до 2 жовтня 2024 року. На підтвердження факту укладення договору та передачі коштів відповідач видав їй розписку. Наразі ОСОБА_4 не виконав зобов`язання за договором позики щодо повернення коштів.
За таких обставин ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 25 000 доларів США боргу за договором позики.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 лютого 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 25 000 доларів США боргу за договором позики та 10 469 грн 02 коп. судового збору.
Суд керувався тим, що ОСОБА_4 не виконав зобов`язання за договором позики та не повернув ОСОБА_3  позичені кошти у визначений договором строк, а тому з нього на користь останньої слід присудити суму неповернутої позики та витрати зі сплати судового збору.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 не укладав із ОСОБА_3 договір позики та не одержував від останньої грошові кошти, а розписка від імені ОСОБА_5 (допущено помилку у написанні прізвища позичальника) є підробленою. Суд не встановив дійсну природу правовідносин, які склалися між сторонами, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції

Ухвалою від 17 жовтня 2025 року апеляційний суд залучив ОСОБА_2 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Ухвалою від 28 квітня 2026 року апеляційний суд залучив ОСОБА_2 до участі у справі як позивача замість ОСОБА_3 , а ОСОБА_3  – як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Суд першої інстанції не з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, не врахував норми статей 11, 207, 638 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), неправильно витлумачив норми статей 1046, 1047, 1049 ЦК України та не застосував норми статей 19, 274 ЦПК України.
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в селі Грим`ячка, Хмельницького району, Хмельницької області.
Місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 . Наразі ОСОБА_4 перебуває за кордоном.
Місце перебування ОСОБА_2 не відоме.
2 квітня 2025 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги №1, згідно з яким ОСОБА_3 відступила ОСОБА_2 право вимоги до ОСОБА_4 за договором позики від 2 жовтня 2019 року та рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 лютого 2025 року у справі №686/34405/24.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо порядку розгляду справи

Статтею 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:  наказного провадження;  позовного провадження (загального або спрощеного);  окремого провадження.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами, зокрема, є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
За змістом указаних норм права справи з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не можуть бути розглянуті судом у порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи офіційний валютний курс Національного банку України станом на 24 грудня 2024 року (дата пред`явлення позову), ОСОБА_3  заявила позов з ціною 1 049 775 грн (41,9910?25000), що перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого статтею 7 Закону України від 9 листопада 2023 року №3460-ІХ «Про державний бюджет України на 2024 рік», – 757 000 грн (3028?250).
Цей спір мав бути розглянутий судом у порядку загального позовного провадження, натомість, всупереч положень частини шостої статті 19, частини четвертої статті 274 ЦПК України суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Недотримання судом указаних норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення (пункт 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).

б) щодо вирішення спору по суті заявлених вимог

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як передбачено частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень частини першої статті 640 ЦК України слідує, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (стаття 545 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В силу частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Із положень частини першої статті 103 ЦПК України слідує, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:  для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;  сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Як передбачено статтею 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права.
У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами.
Цивільне законодавство встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину, зокрема зміст правочину має бути зафіксований у документі, підписаному сторонами. Отже, підпис є невід`ємним елементом (реквізитом) письмової форми договору, наявність підпису підтверджує наміри та волевиявлення сторін, а також забезпечує їх ідентифікацію.
Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.
Договір є укладеним, якщо сторони з дотриманням установленої законом форми досягли згоди (домовленості) щодо всіх істотних умов договору.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, яка визнається укладеною з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Предметом виконання грошового зобов`язання за договором позики є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності договору позики, позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти в установлений договором строк.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/37670/19 зазначила, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Водночас у постанові від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України – договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Висновок експертизи, у тому числі почеркознавчої, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
У разі ухилення учасника справи від участі в експертизі, зокрема нез`явлення його на експертизу або неподання ним експертам необхідних матеріалів, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від того, яка сторона, через які причини не з`явилася на експертизу або не подала експертам необхідних матеріалів, а також яке значення має для неї висновок експерта, беручи до уваги всі докази, що є у справі в їх сукупності.
Позивач обґрунтував свої вимоги про стягнення з ОСОБА_4 неповернутої позики розпискою від 2 жовтня 2019 року, згідно з якою ОСОБА_5 (так у документі) позичив у ОСОБА_3 25 000 доларів США строком до 2 жовтня 2024 року.
За змістом наявної у справі копії цієї розписки (т. 1 а.с. 3) у ній неправильно зазначено прізвище позичальника.
Водночас із відомостей закордонного паспорта ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 64-66, 97-99) слідує, що в період з 13 вересня 2019 року до 20 жовтня 2019 року він перебував за кордоном.
Згідно з висновком експерта від 20 лютого 2026 року №1626/1627/25-26 (т. 2 а.с.105-113):
надати висновок на питання «Чи виконано рукописний текст у розписці ОСОБА_5 від 2 жовтня 2019 року про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 25 000 доларів США та зобов`язання повернути гроші до 2 жовтня 2024 року громадянином ОСОБА_4 ?» не представляється за можливе по причині вказаній у дослідницькій частині (ненадання для дослідження оригіналу розписки);
надати висновок на питання «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 у розписці від 2 жовтня 2019 року про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 25 000 доларів США та зобов`язання повернути гроші до 2 жовтня 2024 року громадянином ОСОБА_4 ?» не представляється за можливе по причині вказаній у дослідницькій частині (ненадання для дослідження оригіналу розписки);
підпис від імені ОСОБА_4 у клопотання від 11 січня 2025 року на адресу Хмельницького міськрайонного суду виконано ймовірно не ОСОБА_4 , а іншою особою.
Апеляційний суд ухвалами від 27 листопада 2025 року та 28 квітня 2026 року зобов`язав відповідно ОСОБА_3 і ОСОБА_2 надати оригінал розписки ОСОБА_5 (так у документі) від 2 жовтня 2019 року, однак останні не виконали це зобов`язання.
Оскільки спочатку ОСОБА_3 , а потім ОСОБА_2 , як позивачі (позикодавці) ухилилися від подання експерту оригіналу розписки ОСОБА_5 (так у документі) від 2 жовтня 2019 року, у зв`язку з чим почеркознавча експертиза документа не була проведена, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визнати факт, що відповідач ОСОБА_4 не складав і не видавав указану розписку.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неукладеність договору позики між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , внаслідок чого в останнього не виникло зобов`язання за цим договором, а тому в позові ОСОБА_2 слід відмовити.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи та не застосував правильно норми чинного законодавства, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики слід відмовити.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно з якою судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в позові ОСОБА_2 відмовлено, то понесені його попередницею ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 10 469 грн 02 коп. не відшкодовуються.
Водночас  ОСОБА_2 повинен відшкодувати ОСОБА_4 обґрунтовано понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 12 562 грн 82 коп. та витрати на проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 11 026 грн 08 коп., а всього – 23 588 грн 90 коп.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат між сторонами змінити.
В позові ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, –  ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про стягнення 25 000 доларів США боргу за договором позики відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_4 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) 23 588 гривень 90 копійок судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2026 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Салоїд Н.М.
Доповідач – Ярмолюк О.І.       Категорія 27