П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/5322/26	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року у справі № 420/5322/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» від 10 лютого 2026 року № 3335/26/661, яким скасовано рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або рішення медико-соціальної експертної комісії від 04 вересня 2025 року № 47/25/1463.
Одночасно з поданням адміністративного позову позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив заборонити районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки вчиняти дії, пов`язані з прийняттям наказу про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, на особливий період до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення питання щодо забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, не врахував реальної загрози призову позивача на військову службу під час мобілізації у період розгляду справи та не надав належної оцінки тому, що у разі набуття позивачем статусу військовослужбовця подальша реалізація права на відстрочку буде фактично унеможливлена. Апелянт вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист порушених прав позивача та звести нанівець мету звернення до суду. 
Крім того, апелянт зазначає, що заявлений спосіб забезпечення позову є співмірним із предметом спору, має тимчасовий характер та спрямований виключно на збереження існуючого становища до вирішення справи по суті.
З огляду на викладене, апелянт просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Відмовляючи позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено наявності передбачених статтею 150 КАС України підстав для вжиття відповідних заходів, зокрема не надано належних та допустимих доказів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення у справі, а наведені доводи щодо можливого призову на військову службу мають припущувальний характер. Також суд першої інстанції зазначив, що заявлений спосіб забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами та може вплинути на права та інтереси осіб, які не є учасниками справи.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів особи, за захистом яких вона звернулася до суду, або якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен оцінити обґрунтованість доводів заявника, перевірити наявність достатніх правових та фактичних підстав для застосування відповідного заходу забезпечення позову, а також встановити співмірність такого заходу із заявленими позовними вимогами та наслідками його застосування для інших осіб.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є правомірність рішення Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» від 10 лютого 2026 року №3335/26/661, яким скасовано рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або рішення медико-соціальної експертної комісії від 04 вересня 2025 року № 47/25/1463 щодо встановлення позивачу третьої групи інвалідності.
Одночасно із зверненням до суду позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки вчиняти дії, пов`язані з прийняттям наказу про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.
Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, подана заява містить лише посилання на припущення щодо можливого призову позивача на військову службу у майбутньому, однак не містить належних та допустимих доказів існування реальної, безпосередньої та неминучої загрози прийняття відповідного рішення уповноваженим органом саме на час розгляду справи.
Саме лише припущення щодо можливого порушення прав у майбутньому не може вважатися достатньою підставою для застосування виключного процесуального заходу у вигляді забезпечення позову.
Матеріали справи не містять доказів вручення позивачу повістки, проходження ним визначених законом мобілізаційних процедур, прийняття стосовно нього індивідуального рішення територіальним центром комплектування та соціальної підтримки або вчинення інших конкретних дій, які б свідчили про наявність обставин, що об`єктивно унеможливлять чи істотно ускладнять виконання можливого рішення суду у даній справі.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово зазначав, що забезпечення позову є виключним процесуальним засобом судового захисту, який застосовується лише у разі наявності об`єктивно підтверджених обставин, що свідчать про реальну небезпеку порушення прав особи або істотного ускладнення виконання рішення суду. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 380/2838/24 наголошено, що застосування заходів забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях заявника та повинно бути підтверджене належними доказами.
Крім того, колегія суддів враховує, що заявлений спосіб забезпечення позову адресований не відповідачу у справі, а іншим суб`єктам владних повноважень - районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, які не є учасниками даного судового процесу, тоді як предметом спору є правомірність рішення спеціалізованої медичної установи щодо скасування рішення про встановлення інвалідності.
За таких обставин заявлений захід забезпечення позову не має безпосереднього та достатнього зв`язку з предметом позову, а його застосування виходило б за межі забезпечення спірних правовідносин у цій справі.
Колегія суддів також бере до уваги необхідність дотримання балансу приватного та публічного інтересу, оскільки в умовах дії правового режиму воєнного стану питання виконання громадянами конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та забезпечення обороноздатності держави мають особливе суспільне значення.
Отже, втручання суду у відповідні публічно-правові відносини шляхом застосування заходів забезпечення позову можливе лише за наявності очевидних, належно підтверджених та виключних підстав, яких у даному випадку заявником не доведено.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та переоцінки наведених у заяві обставин, однак не містять посилань на порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування положень КАС України, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року у справі № 420/5322/26 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук