КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
12 травня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/1835/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В., 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у складі 
у складі судді Радзівіл А. Г.
від 12 лютого 2025 року
у цивільній справі № 361/3469/24 Броварського міськрайонного суду Київської області
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР»
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
В квітні 2024 року Товариство звернулось в суд із вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про споживчий кредит № 592749 від 29.04.2021 в розмірі 28 854 грн 62 коп., сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 028 грн 00 коп. та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 9 000 грн 00 коп. Обґрунтовуючи вимоги, зазначав, що 29.04.2021 між ТОВ «Слон кредит» та відповідачем було укладено електронний договір про споживчий кредит, підписаний за допомогою одноразового SMS-ідентифікатора, що згідно із законодавством підтверджує згоду з усіма умовами та прирівнюється до власноручного підпису. Кредитодавець виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредит у розмірі 20 000 грн, проте відповідач порушив умови договору та не повернув кошти у встановлений строк до 29.12.2021. На підставі договорів факторингу та відступлення права вимоги новим кредитором стало ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», яке тепер має законне право на стягнення боргу. З огляду на статтю 1049 Цивільного кодексу України та тривале прострочення, позивач вимагає стягнути з боржника 28 854,62 грн, що включає тіло кредиту, відсотки, 3% річних та інфляційні втрати, а також просить відшкодувати 3 028 грн судового збору та 9 000 грн витрат на правничу допомогу.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором про споживчий кредит № 592749 від 29.04.2021 станом на 15.03.2024 в розмірі 26 902 грн 78 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» витрати на правову допомогу у розмірі 9 000 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.
Зазначає, що він жодних кредитних зобов`язань на себе не брав та договорів із фінансовими установами не укладав, а в матеріалах справи відсутні будь-які первинні докази отримання ним коштів, зокрема оригінали меморіальних ордерів чи квитанцій. Звертає увагу на те, що копія Кредитного договору № 592749 від 29.04.2021 не містить його підпису, а паспорт кредиту та графік платежів не можуть бути доказами погодження умов, оскільки вони не підписані позичальником. Апелянт наголошує, що розрахунок заборгованості станом на 15.03.2024 у сумі 28 854,62 грн є лише відображенням односторонніх арифметичних дій позивача і не може слугувати доказом безспірності розміру вимог. Зазначає, що позивач не надав виписки за рахунком, яка б підтверджувала рух коштів та обсяг зобов`язань відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Вважає, що надана довідка ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» № 2446 від 12.10.2022 не є належним доказом, оскільки містить маскований номер картки, що не дає змоги ідентифікувати власника рахунку. Звертає увагу на порушення вимог статті 175 ЦПК України щодо відсутності відомостей про заходи досудового врегулювання спору та ненадання доказів направлення вимоги про сплату боргу. Щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 9 000 грн, апелянт зазначає про їх очевидну неспівмірність зі складністю справи, оскільки позовна заява є типовою, а її складання не потребувало надмірних інтелектуальних зусиль. Посилається на правову позицію Верховного Суду (постанова від 03.10.2019 у справі № 922/445/19), згідно з якою витрати мають бути фактичними, неминучими та обґрунтованими. Вважає, що відсутність доказів оплати послуг адвоката конкретно за цією справою є підставою для відмови у їх стягненні.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу Ткаченко М. М., в інтересах ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.
Зазначає, що 29.04.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Слон Кредит» було укладено кредитний договір № 592749 в електронній формі шляхом використання одноразового ідентифікатора. Звертає увагу на те, що згідно із Законом України «Про електронну комерцію» такий спосіб підписання прирівнюється за правовими наслідками до письмової форми договору. Наголошує на презумпції правомірності правочину відповідно до статті 204 ЦК України, оскільки апелянт не оскаржував договір та не визнавав його недійсним у встановленому порядку (постанова Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 191/5077/16-ц). Позивач стверджує, що факт передачі коштів у розмірі 16 000 грн підтверджується довідкою платіжного оператора про успішний переказ на картку, реквізити якої були вказані позичальником при реєстрації в особистому кабінеті. Зазначає, що заміна кредитора відбулася без згоди боржника відповідно до статті 516 ЦК України, що не звільняє останнього від обов`язку погашення боргу. Вважає розрахунок заборгованості за тілом кредиту та відсотками вірним, а посилання апелянта на відсутність повідомлення про відступлення права вимоги - такими, що не впливають на чинність зобов`язань. Щодо витрат на правничу допомогу, позивач вказує, що вони підтверджені договором № 02-01/2023 від 02.01.2023 з АО «Лігал Ассістанс» та актом наданих послуг, а їх розмір визначений угодою сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже розгляд даної справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 12.02.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету та на електрону адресу позивача, та зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 (а.с. 193-195).
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що 29.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Слон кредит» та позичальником ОСОБА_1 укладений Договір про надання споживчого кредиту № 592749, відповідно до якого, кредитодавець надає, позичальнику кредит в сумі 20 000 грн, шляхом перерахування кредитних коштів на банківську картку позичальника в порядку передбаченому умовами Договору кредиту, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінеті на сайті кредитодавця, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю суму кредиту в строк до 29.12.2021 та сплатити відсотки за користування кредитом в порядку та строки, визначені пунктами 1.4.-1.5 Договору кредиту.
Зокрема, умовами п. 2.1 передбачено, що кошти кредиту надаються Товариством у безготівкій формі шляхом їх перерахування/утримання у розмірі 16 000 грн за реквізитами платіжної карти НОМЕР_1 або іншої платіжної карти, реквізити якої визначені споживачем в особистому кабінеті, або надані товариству іншим шляхом, в тому числі через засоби зв`язку; у розмірі 4 000 грн на корить Товариства з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом, відповідно до п. 3.5 договору.
Договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного зі сторони товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет споживача для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом споживача, що відтворений шляхом використання споживачем одноразового ідентифікатора, який формується для кожного разу використання та направляється споживачу на номер мобільного телефону повідомлений останнім товариству в ІТС Товариства/зазначений в цьому Договорі. Введення споживачем коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору.
Підписанням Договору кредиту відповідач підтвердив, що він був ознайомлений з усіма його умовами, в тому числі з Правилами надання коштів у позику, які розміщені на сайті та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.
Правилами надання коштів у позику, передбачено що Договір кредиту укладається в електронній формі та є електронним договором, підписання якого відбувається позичальником у відповідності до вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», за допомогою Електронного підпису одноразовим ідентифікатором, з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України).
Товариство належним чином виконало свої зобов`язання за Договором кредиту, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами Договору кредиту. 
26.11.2021 між TOB «Слон кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 26-11/2021/13, відповідно до якого ТОВ «Слон кредит» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за Договорами кредиту, у т.ч. за Договором про надання споживчого кредиту № 592749 від 29.04.2021, що укладений між ТОВ «Слон кредит» та позичальником, яким є ОСОБА_1 .
ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників Товариству з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, в тому числі за Договір про надання споживчого кредиту № 592749 від 29.04.2021, що укладений між ТОВ «Слон кредит» та позичальником, яким є ОСОБА_1 .
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 29.04.2021 було укладено договір № 592749, який за своєю природою є договором приєднання в електронній формі. Встановивши, що під час укладення правочину було використано одноразовий ідентифікатор, надісланий на мобільний телефон позичальника, суд дійшов висновку про дотримання письмової форми договору. Встановивши, що кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання, перерахувавши кошти на банківську картку, а ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до відповідача, та наявність простроченої заборгованості, суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення основної суми боргу у розмірі 20 000 грн та відсотків у сумі 6 902,78 грн за період до відступлення права вимоги. 
Відмовляючи у стягненні 3% річних та інфляційних втрат, суд виходив із відсутності детального обґрунтування та розрахунку цих сум у позовній заяві. Щодо витрат на правничу допомогу у сумі 9 000 грн, суд вважав їх доведеними наданими копіями договору та актів.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних по суті спору з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов'язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку (фінансової установи) на пред`явлення будь-якої вимоги.
Судом встановлено факт укладення 29.04.2021 кредитного договору № 592749 між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 в електронній формі шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаного електронним підписом позичальника через одноразовий ідентифікатор, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги про ненадання належних доказів укладання електронного договору, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до положень ст. 207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину. Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Одноразовим ідентифікатором, як визначено ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, є алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що приймає оферту, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції. 
Таким чином, використання відповідачем логіну та паролю для входу в особистий кабінет та/або введення одноразового ідентифікатора, надісланого на його контактний номер телефону, є належним способом ідентифікації та підписання електронного договору, що відповідає вимогам чинного законодавства. 
Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 10.06.2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Суд звертає увагу, що договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у визначених законом випадках, а електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через його електронну форму. Аналогічно, у цивільному праві діє загальна презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.
У контексті електронного правочину, вчинення дій з використанням особистого кабінету, логіну, паролю та/або одноразового ідентифікатора, наданого особі при реєстрації, створює презумпцію того, що ці дії вчинені саме цією особою. Якщо відповідач заперечує факт власного волевиявлення на укладення кредитного договору в електронній формі або стверджує, що електронний підпис був вчинений не ним, а іншою особою, тягар доведення цих обставин покладається саме на відповідача відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.
Таким чином, просте заперечення факту авторизації та підписання договору без надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність вад волевиявлення або вчинення електронного підпису іншою особою, не є достатньою підставою для спростування презумпції дійсності правочину та вчинення електронного підпису саме відповідачем. Відповідач не надав жодних доказів несанкціонованого доступу до його особистого кабінету, використання його персональних даних третіми особами чи будь-яких інших обставин, які б свідчили про відсутність його вільної волі на укладення договору або фальсифікацію електронного підпису.
Доказів того, що його персональні дані (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариством для укладення кредитних договорів від імені відповідача, останнім суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідач не зверталась, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору.
У суді першої інстанції сам факт укладання договору відповідачем не заперечувався.
Отже, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 29.04.2021 правочину - договору про надання кредиту, та його підписання ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора. 
Щодо доводів про недоведеність факту видачі кредиту на рахунок відповідача та доказів існування заборгованості у заявленому розмірі.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Оцінюючи доводи апелянта про недоведеність факту видачі кредиту та некоректність призначення платежу, колегія виходить із наступного. 
У кредитному договорі № 592749 від 29.04.2021 сторони зафіксували реквізити платіжного засобу позичальника у форматі маскованого номера карти НОМЕР_1 . На підтвердження перерахування коштів позивачем надано звіт платіжного оператора ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» № 2446, у якому зазначено про успішну транзакцію від 29 квітня 2021 року на суму 16 000 грн із призначенням «зарахування на карту № НОМЕР_2 ». 
Колегія суддів зазначає, що перші шість цифр номера картки у звіті (444111) є банківським ідентифікаційним номером (BIN), який згідно з міжнародними реєстрами ідентифікаторів платіжних систем належить емітенту АТ «Універсал Банк» (Monobank). Співпадіння системного префікса «44» та унікального суфікса «4404» у договорі та звіті оператора, за умови ідентичності дати та часу операції (29.04.2021 о 09:55:31) дню та часу укладення кредитного договору (29.04.2021 о 09:52:55), беззаперечно свідчить про ідентичність платіжного засобу. Такий незначний часовий інтервал (менше трьох хвилин) між підписанням електронного договору та фактичним перерахуванням коштів підтверджує автоматизований характер виконання правочину та прямий причинно-наслідковий зв`язок між волевиявленням позичальника та отриманням ним кредитного ресурсу.
Відповідно до статті 31 Закону України «Про платіжні послуги» звіт платіжного оператора, що містить відомості для ідентифікації операції, суму, дату та реквізити отримувача, є належним підтвердженням виконання операції. Відсутність у призначенні платежу прямого посилання на номер договору не спростовує факт виконання кредитором зобов`язання, оскільки доказ надається фінансовим посередником на запит кредитора саме за цією транзакцією.
За стандартом переваги доказів (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц), сукупність вказаних збігів (BIN-код банку, ідентичність суфікса картки та хронологічна послідовність дій) у своїй сукупності підтверджує факт отримання коштів відповідачем. Оскільки ОСОБА_1 не надав суду виписки з власного карткового рахунку про відсутність зазначеного зарахування, його заперечення носять характер декларативних припущень та не спростовують належних та допустимих доказів позивача.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на непослідовну та суперечливу процесуальну поведінку відповідача. Аналіз змісту відзиву на позовну заяву, поданого до суду першої інстанції, свідчить про те, що основні заперечення ОСОБА_1 зводилися до незгоди з розрахунком заборгованості, зокрема в частині нарахування процентів поза межами строку кредитування, та тверджень про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, що за своєю суттю є похідним від визнання самого факту існування кредитних правовідносин. Натомість доводи про те, що відповідач взагалі не укладав договір № 592749 та не отримував кредитні кошти, з`явилися як аргумент лише в тексті апеляційної скарги.
Колегія суддів наголошує, що згідно з принципом «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), який базується на вимогах добросовісності (стаття 13 ЦК України), ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Оскільки в суді першої інстанції відповідач вибудовував захист через заперечення розміру боргу, його наступні твердження в апеляційному суді про повну відсутність зобов`язання через непідписання договору розцінюються колегією як недобросовісне здійснення процесуальних прав (стаття 44 ЦПК України). Така зміна позиції спрямована виключно на ухилення від відповідальності та суперечить логіці попередніх заперечень відповідача, що робить його доводи в цій частині неспроможними та такими, що не можуть бути покладені в основу скасування законного рішення суду.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у позивача права вимоги внаслідок неналежного повідомлення ОСОБА_1 про заміну кредитора, колегія суддів виходить із наступного.
Матеріалами справи підтверджується послідовний перехід права грошової вимоги за Кредитним договором № 592749 від 29.04.2021: спочатку від ТОВ «Слон Кредит» до ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі Договору факторингу № 26-11/2021/13 від 26.11.2021, а надалі - до ТОВ «Коллект Центр» згідно з Договором відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023.
Згідно зі статтями 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги (цесії), при цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Колегія зауважує, що за змістом статті 516 ЦК України письмове повідомлення боржника про заміну кредитора не є умовою чинності самого договору відступлення права вимоги. Неповідомлення боржника тягне за собою лише ризик настання несприятливих наслідків для нового кредитора у разі, якщо боржник виконає свій обов`язок первісному кредитору. 
У даному провадженні апелянтом не надано доказів виконання ним зобов`язань за вказаним кредитним договором на користь ТОВ «Слон Кредит» або ТОВ «Вердикт Капітал» після дати відступлення права вимоги. Відтак, ОСОБА_1 залишається зобов`язаною особою, а право позивача вимагати стягнення заборгованості є належним чином обґрунтованим. Зазначений підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, згідно з якою сам по собі факт неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні коштів на користь нового кредитора (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 278/1679/13-ц).
Більше того, колегія наголошує, що оспорюваний правочин (договір відступлення права вимоги) є дійсним у силу презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), а боржник, не будучи стороною такого договору, не наділений правом заявляти про його безпідставність, якщо не доведено, що така заміна кредитора погіршила його становище порівняно з умовами первісного договору, чого ОСОБА_1 у межах даної справи зроблено не було.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішення по суті вирішеного спору.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Водночас колегія суддів не погоджується із висновком суду про стягнення 9 000 грн витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України такі витрати мають бути підтверджені доказами фактичного надання послуг. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ТОВ «Коллект Центр» підписана уповноваженою особою в порядку самопредставництва. Водночас у матеріалах справи відсутній ордер адвоката на представництво інтересів позивача саме у цій справі. Наявність загального договору про надання правничої допомоги № 02-01/2023 з АО «Лігал Ассістанс» не є підставою для стягнення гонорару без доказів участі адвоката у конкретному провадженні (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Враховуючи самопредставництво позивача, підстави для стягнення витрат на правничу допомогу відсутні, з огляду на що у частині стягнення таких витрат рішення суду підлягає скасуванню
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» витрат на правову допомогу у розмірі 9 000 грн 00 коп. - скасувати.
В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов