ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/9151/24  Номер провадження 22-ц/814/272/26	Головуючий у 1-й інстанції Високих М. С.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М.,
судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,
секретар:Горбун К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 31 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором та відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В :
У липні 2024 року адвокат Грінцов І.В., представляючи інтереси позивача, звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вказаним позовом до ФОП ОСОБА_1 , в якому з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів», просив стягнути на користь ОСОБА_2 40135,00 грн основного боргу, 104 752,35 грн пені, 16 000 грн компенсації моральної шкоди та понесені судові витрати в розмірі 20 000 грн.
Заявлені вимоги мотивовано тим, що 08.03.2024 між позивачем та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір № 00007/1 про надання інформаційно-консультативних послуг з організації освітньої подорожі за кордон, за яким організатор освітньої подорожі зобов`язується провести та підтвердити бронювання місця у вибраному навчальному закладі у строк до двох днів після отримання повної оплати інформаційно-консультативних послуг організатора, згідно виставленого розрахунку-фактури та загальної вартості курсу навчання згідно розрахунку-фактури навчального закладу.
08.03.2024 клієнт відповідно до умов п.4.1 договору сплатив вартість послуг в повному обсязі, а саме 950 євро (40135,00 грн).
Оскільки відповідач жодного свого зобов`язання не виконала у передбачені договором строки, 19.04.2024 року адвокат Грінцов І.В. направив на адресу (електронну та фактичну поштову) відповідача лист-вимогу №1904-3, в якому повідомлялось про рішення клієнта відповідно до п. 9.6. розірвати договір в односторонньому порядку та містилась пропозиція відповідно до п.10.7. добровільно повернути сплачені кошти у розмірі 40135грн, що є еквівалентом 950 євро. Договір вважається розірваним з 27.04.2024.
Відповідь на лист-вимогу відповідач не надала, на дату звернення із позовом, відповідач кошти не повернула, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача дані кошти з урахуванням штрафних санкцій, а також відшкодувати завдану моральну шкоду. Судові витрати прохає покласти на відповідача.
Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 31 січня 2025 року позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 40135 грн, пеню у розмірі 40135 грн, 4000 грн компенсації моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5237 грн, а всього 89507,00 грн.
В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави 634,30 грн судового збору.
Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив відповідач ФОП ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує, що обов`язок позивача у справі ОСОБА_2 полягав не тільки в здійсненні нею оплати консультаційних послуг за укладеним Договором № 00007/1 від 08.03.2024 р. про надання інформаційно-консультативних послуг з організації освітньої подорожі за кордон, а також виконанні нею положень п. 3.1.3. Договору, згідно з яким ОСОБА_2 була зобов`язана надати Відповідачу у справі повний пакет документів, що нею не було зроблено. 
Скаржник зазначає, що документи були надані частково для здійснення апостилювання. Також, суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що позивачем у справі ОСОБА_2 було обрано країну продовження навчання - Чехію, що підтверджується додатком № 1 до Договору № 00007/1 , а не конкретний ВНЗ в Чехії, до якого мала бути переведена дитина Позивача - ОСОБА_3 . 
При цьому, відповідачем у справі позивачеві пропонувалися кілька ВНЗ для обрання одного з них , але не обрання конкретного ВНЗ Чехії, в свою чергу зупинило виконання Договору, оскільки відповідач у подальшому мала вирішити усі подальші питання саме з цим ВНЗ щодо умови зарахування та вартості навчання, отримати рахунок від цього ВНЗ на оплату навчання і лише потім бронювати в ньому місце. Отже, своєю бездіяльністю саме ОСОБА_2 фактично унеможливила подальше виконання Договору № 00007/1 по усіх його умовах. Проте , вказаним обставинам суд першої інстанції жодної оцінки не дав. Будь які докази, що ОСОБА_2 передала запитувані Відповідачем документи, необхідні для переведення, матеріали справи не містять.
Окрім того, апелянт вказує, на безпідставність стягнення з неї суми основного боргу в розмірі 40135 грн. (950 євро по курсу), якщо п. 9.6. Договору № 00007/1 прямо передбачає, що: «У разі одностороннього розірвання Договору Замовником, кошти, сплачені за інформаційно-консультативні послуги..., поверненню не підлягають». Тим більше, що роботу в межах наданих документів та досягнутих з позивачем домовленостей, відповідачем було виконано.
Зважаючи на викладені обставини ФОП ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 31 січня 2025 року, та постановити нове про відмову в задовленні позовних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У справі встановлено , що 08.03.2024 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір № 00007/1 про надання інформаційно-консультативних послуг з організації освітньої подорожі за кордон, за яким організатор зобов`язується провести та підтвердити бронювання місця у вибраному навчальному закладі у строк до двох днів після отримання повної оплати інформаційно-консультативних послуг організатора, згідно виставленого розрахунку-фактури та загальної вартості курсу навчання згідно розрахунку-фактури навчального закладу.
Позивач умови договору виконала, сплативши відповідачу 08.03.2024, відповідно до п. 4.1 договору загальну вартість інформаційно-консультативних послуг з організації освітньої подорожі замовника у розмірі 950 євро, що складає 40135 грн.
Представником позивача 19.04.2024 на адресу відповідача було направлено лист-вимогу №1904-3 про розірвання договору відповідно до п. 9.6 договору та вимога про повернення сплачених коштів у розмірі 950 євро, однак дана вимога залишилась без виконання.
Відповідно до п.9.6 Договору він може бути розірваний однією стороною в односторонньому порядку у разі порушення умов Договору іною стороною, шляхом направлення їй письмового повідомлення у строк не менше 5 (пяти) робочих днів до моменту розірвання, Сторона, винними діями якої була завдана матеріальна чи моральна шкода іншій стороні, має відшкодувати цю шкоду в повному обсязі, з урахуванням умов, визначених цим Договором.
У разі одностороннього розірвання Договору Замовником, кошти, сплачені за інформативно-консультативні послуги, а також реєстраційний збір та депозит, поверненню не підлягають, при цьому кошти, сплачені навчальному закладу за навчання повертаються в повному обсязі лише у тому випадку, якщо Замовник повідомив Організатора про розірвання Договору у строк не пізніше 4 (чотирьох) тижнів до початку курсу навчання.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Згідно ч. 3 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Предметом спору є стягнення з відповідача коштів за невиконання договору про надання послуг , пені та моральної шкоди.
Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦПК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що підписуючи Договір №00007/1від 08.03.2024, сторони Договору були вільними в укладенні договору, узгодили умови договору, в тому числі в частині термінів його виконання.
Умовами спірного Договору передбачені підстави, за яких Договір вважається укладеним. Указана умова залежить від оплати вартості послуг та підписання договору.
Пунктами 4.1 та 4.2 визначено, що загальна вартість інформаційно-консультативних послуг з організації освітньої подорожі Замовника складає 950 Є, що складає 40135 гривень.00 коп без ПДВ. У разі підписання цього Договору двома сторонами та сплати Замовником загальної вартості послуг Організатора, у розмірі та в порядку, визначеному цим Договором, проте при не підписанні з будь-якої причини Додатку №1 та Додатку№2 до цього Договору, вважається, що Замовник повністю прийняв їх умови. Укладення цього Договору та оплата вартості послуг Організатора розцінюється як прийняття пропозиції (акцепт) укладення Додатку №1 та Додатку №2, які становлять його невід`ємну частину, у розумінні ч. 2 ст. 642 та ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України.
Згідно товарного чеку від 08.08.2024 позивачем було в повному обсязі сплачено за надання інформаційно-консультативних послуг з організації освітньої подорожі .
Пунктом 9.6 перндбачено, що цей Договір може бути розірваний однією стороною в односторонньому порядку у разі порушення умов Договору іншою стороною, шляхом направлення їй письмового повідомлення у строк не менше 5 (п`яти) робочих днів до моменту розірвання. Сторона, винними діями якої була завдана матеріальна чи моральна шкода іншій стороні, має відшкодувати цю шкоду в повному обсязі, з урахуванням умов, визначених цим Договором. У разі одностороннього розірвання Договору Замовником, кошти, сплачені за інформативно-консультативні послуги, а також реєстраційний збір та депозит, поверненню не підлягають, при цьому кошти, сплачені навчальному закладу за навчання повертаються в повному обсязі лише у тому випадку, якщо Замовник повідомив Організатора про розірвання Договору строк не пізніше 4 (чотирьох) тижнів до початку курсу навчання.
Як передбачає того договір між сторонами 19.04.2024 ОСОБА_2 було направлено до ФОП ОСОБА_1 . Лист-вимогу . У вказаному листі позивач просив ФОП ОСОБА_1 добровільно повернути сплачені кошти у розмірі 950 євро не пізніше 29.04.2024. Повідомлено , що в іншому випадку ОСОБА_2 буде змушена звернутися з метою вирішення спору до суду. Причиною звернення зазначено невиконання умов Договору Організатором.
Так, Договором передбачено, що під послугами з організації освітньої подорожі Сторони розуміють: Підбір освітньої програми; Бронювання місця у вибраному навчальному закладі; Інформаційна підтримка при оформленні візи; Оформлення медичного страхування; Організація зустрічі представниками навчального закладу в аеропорту та трансфер до навчального закладу та/або аеропорту. Під освітньою подорожжю розуміється індивідуальна подорож або подорож у групі з метою проходження курсу навчання у вибраному навчальному закладі. Під курсом навчання розуміється комплекс освітніх послуг, що надаються Замовнику, згідно програми навчального закладу країни, у яку здійснюється подорож, відновідно до "Правил та вимог", встановлених цим навчальним закладом. Під бронюванням місця у навчальному закладі розуміється зарахування Замовника у якості студента на курс навчання. ( пункти 1.3 – 1.6)
Згідно п.2.1.2 Договору Організатор зобов`язується підготувати та надати на ознайомлення та підпис Замовника Додаток №1 до цього Договору, який визначає перелік інформаційно-консультаційних послуг з організації освітньої подорожі за кордон та Додаток №2, який визначає список учбових закладів для вступу.
Відповідно до п.2.1.3 провести та підтвердити бронювання місця у вибраному навчальному закладі у строк до 2 (двох) днів після отримання повної оплати інформаційно-консультативних послуг Організатора, згідно виставленого рахунку-фактури, та загальної вартості курсу навчання згідно рахунку-фактури навчального закладу.
Вказаними пунктами договору передбачено обов`язок Організатора надати на ознайомлення та підпис Замовника Додаток №2, який визначає список учбових закладів для вступу. Та , як вірно встановлено судом першої інстанції вказаний обов`язок Організатором виконано не було.
Апелянт наголошує, що Замовником не виконано п.3.1.3 Договру, що унеможливило початок співпраці та переведення до навчального закладу в Чехії.
Проте , суд зауважує, що згідно п.3.1.3 Договру Замовник зобов`язаний надати за вимогою Організатора документи (належним чином завірені копії) для супроводження оформлення візи (за необхідності) та надання інших послуг, визначених цим Договором.
Проте , а ні до суду першої інстанції, а ні до апеляційного суду Організатором не надано доказів про звернення із вимогою до Замовника про надання документів для подальшого виконання умов договору.
Скаржник посилається на те, що позов не підлягає задоволенню , зокрема і тому , що згідно п.6.7 організатор не несе відповідальності, щодо відшкодування грошових витрат Замовника за оплачені послуги, якщо Замовник у період обслуговування за своїм розсудом чи в зв`язку зі своїми інтересами не скористався всіма чи частиною запропонованих та сплачених послуг.
Суд зауважує, що відповідно до умов договору , обов`язок щодо складання Додатку №2 який визначає список учбових закладів для вступу , покладається саме на Організатора. Договір не містить положень про обрання Замовником конкретних навчальних закладів до надання Організатором списку учбових закладів для вступу визначених Додатковм №2 до договору. Відповідно посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що Позивачем у справі ОСОБА_2 було обрано країну продовження навчання - Чехію, що підтверджується додатком № 1 до Договору № 00007/1 , а не конкретний ВНЗ в Чехії , є безпідставним, адже до виконання свого обов`язку за договором Організатором , Замовник не мав можливості обрання конкретного ВНЗ.
Частиною 1 ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зважаючи на те, що порушення вионання зобов`язання відбулося не з вини замовника , суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у відповідній частині.
Відповідно до ч. 1ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, що заподіяна внаслідок порушення її прав.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням та пошкодженням її майна.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з положеннями п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Частиною 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав і для скасування рішення районного суду в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені та моральної шкоди , адже скаржником не спростовано факту наявності вини у невиконанні договору.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 31 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов