ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" червня 2026 р. Справа№ 910/4188/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тарасенко К.В.
суддів: Яценко О.В. 
Сибіги О.М. 

без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 
у справі №910/4188/25 (суддя - Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»
до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва
про стягнення 146 826,72 грн

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. короткий зміст позовних вимог 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва про стягнення 146826,72 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не сплатив вартість комунальних послуг, споживачем яких він є як балансоутримувач нежитлового приміщення площею 755,95 кв м по вулиці Каденюка Леоніда, 14 у м. Києві.

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/4188/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги постачання теплової енергії/централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 92,78 грн., 3% річних у розмірі 6 736,72 грн, втрати від інфляції у розмірі 31 902,56 грн, судовий збір у розмірі 1 512,32 грн. В частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 56 835,63 грн, 3% річних у розмірі 3 127,86 грн та втрат від інфляції у розмірі 13 531,17 грн - відмовлено.
Виходячи з того, що позивач безпідставно нараховував відповідачу вартість оплати послуг за період до закріплення нерухомого майна за останнім на праві повного господарського відання, суд здійснив перерахунок вартості послуг з теплопостачання за період з 16.02.2015 по лютий 2020, згідно якого з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 59916,36 грн з ПДВ. 
Також, суд в рамках визначеного вище періоду та з урахуванням теплового навантаження у розмірі 0,0022 здійснив перерахунок заборгованості за споживання гарячої води, а тому за висновком суду з відповідача підлягає стягненню заборгованість за спожиту гарячу воду у сумі 2589,79 грн з ПДВ.
Загальна сума заборгованості згідно перерахунку суду становить 62506,15 грн.
Розглянувши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд встановив, що позовна давність була пропущена позивачем за позовними вимогами за період з 16.02.2015 по 11.03.2017, а тому в задоволенні позовних вимог, заявлених за вказаний період, суд відмовив у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Відтак, за висновком суду, за період з 12.03.2017 по лютий 2020 з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 34692,78 грн (33119,03 грн опалення+1573,75 грн гаряча вода), а тому позовні вимоги про стягнення суми основного боргу задоволено частково у розмірі 34692,78 грн. У зв`язку з вказаним, здійснено перерахунок заявлених позивачем втрат від інфляції та 3% річних та задоволено такі позовні вимоги частково, а саме - 3% річних у розмірі 6736,72 грн та втрати від інфляції у розмірі 31902,56 грн.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі №910/4188/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити поданий позивачем позов до суду в повному обсязі. Крім того, скаржник просить суд здійснювати розгляд справи з викликом сторін.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ
2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Сибіга О.М., Яценко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4188/25 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/4188/25.
До Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/4188/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 відкрито апеляційне провадження у справі №910/4188/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення ухвалено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження. 
Через систему «Електронний суд» від учасників справи надійшли:
23.02.2026 від відповідача - відзив на апеляційну скаргу;
25.02.2026 (та 03.03.2026 до канцелярії суду) від позивача - відповідь на відзив на апеляційну скаргу;
03.03.2026 від відповідача - заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
2.2.1. Позивач вважає, що висновки суду суперечать обставинам справи та не відповідають нормам матеріального права.
Зроблений судом першої інстанції перерахунок вартості наданих Відповідачу послуг з гарячого водопостачання з використанням теплового навантаження на систему 0,0022 Гкал/год позивач вважає помилковим, оскільки суд стягнув з відповідача кошти за надані послуги з гарячого водопостачання за умови використання гарячого водопостачання у нежитловому приміщенні лише протягом 1 години на добу, замість 10 годин її щоденного використання.
Водночас, скаржник звертає увагу, що відповідач як споживач послуг, доказів на спростування позовних вимог або контррозрахунок не надав.
За доводами апелянта, заборгованість за послуги з постачання централізованого водопостачання теплової енергії та гарячої води за період 12.03.2017 - 29.02.2020 нарахована в межах строків позовної давності.
2.2.2. У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач наголошує, що при здійсненні розрахунку заборгованості позивач не помилявся, а вірно зазначив навантаження на систему гарячого водопостачання нежитлового приміщення у розмірі 0,022 Гкал, саме з урахуванням того, що у поданих до суду довідках значення навантаження визначено у розмірі 0, 0022 Гкал/год.
Апелянт вважає, що суд безпідставно стягнув з Відповідача лише частину заборгованості за надані послуги з гарячого водопостачання, за період з 12.03.2017 по 29.02.2020 у розмірі 1 573, 75 грн., тобто за її використання протягом 1 години на добу у зазначений період, замість 10 годин фактичного використання.

2.3. узагальнені доводи та заперечення іншого учасника справи
2.3.1. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги позивача та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення у даній справі - залишити без змін.
Відповідач зазначає, що ТОВ «Євро-Реконструкція» в апеляційній скарзі наводить свої міркування на спростування доводів суду і вважає, що оскільки гаряча вода у нежитлових використовується протягом 10 годин на добу, з яких: 8 годин - встановлений чинним законодавством щоденний робочий день для працівників; 1 година - обідня перерва; 1 година - для щоденного прибирання приміщення, встановлений розмір теплового навантаження на систему з гарячого водопостачання на 1 годину 0,0022 Гкал був помножений на 10 годин її фактичного використання, внаслідок чого, під час проведеного нарахування коштів за надані послуги з гарячого водопостачання, Позивачем правомірно використовувався розмір теплового навантаження на систему ГВП з розрахунку 0, 022 Гкал (0,0022 X 10 = 0,022).
Проте, ця позиція апелянта не ґрунтується на нормах права і є лише припущенням та спростовується положеннями статті 50 Кодексу законів про працю України, якою встановлено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.
2.3.2. У поданих запереченнях відповідач наголосив, що позивач не підтвердив жодними належними та допустимими доказами не тільки фактичне використання працівниками комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» у нежитловому приміщенні (93, 10 кв м) за адресою: м. Київ, пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 14, протягом 10 годин на добу, а й протягом календарного місяця, в якому кількість робочих днів відмінна від загальної кількості днів у місяці.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
3. ПОЗИЦІЯ СУДУ
3.1. встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи
Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 №1198-VII виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку №14 по пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна) в м. Києві. 
Відповідно до рішення Київської міської ради №270/270 від 09.10.2014 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» є балансоутримувачем будинку №14 по пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна) в м. Києві.
Розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» закріплено з 16.02.2015 на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданої до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками, зокрема і нежитлові приміщення загальною площею 755,95 кв м по проспекту Гагаріна Юрія (Леоніда Каденюка), 14, які включають в себе і нежитлове приміщення площею 93,10 кв.м.
01.06.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (виконавець) та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (балансоутримувач) було укладено Договір про співпрацю виконавцю послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності №31, відповідно до п. 1.1 якого балансоутримувач зобов`язується забезпечити належні умови для передачі (транзиту) теплової енергії та гарячої води внутрішньобудинковими мережами, що знаходяться у його власності або на його балансі при наданні Виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам цих послуг, в будинках відповідно до Додатку №1 до Договору. 
Пунктом 2.1.8. Договору про співпрацю передбачено, що виконавець послуг має право отримувати від балансоутримувача інформацію, яка впливає на визначення обсягів та вартості наданих у розрахунковому періоді послуг централізованого опалення та постачання гарячої води, у тому числі про зміну орендарів нежитлових приміщень.
Пунктами 2.4.22 та 2.4.23 Договору про співпрацю передбачено, що балансоутримувач зобов`язаний: у місячний термін повідомляти виконавця послуг про розірвання договору оренди з орендарем; укласти з виконавцем послуг договори про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб`єктам господарювання на нежитлові приміщення житлового фонду, що є їх власністю (в тому числі на тимчасово вільні приміщення будинку комунальної форми власності).

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин, а також доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що за період з вересня 2014 року - лютий 2020 року відповідачем спожито комунальні послуги за адресою м. Київ, пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 14 (нежитлове приміщення 93,10 кв.м), які не були оплачені відповідачем у сумі 91528,41 грн (послуги з централізованого опалення та послуги постачання гарячої води). Таким чином, заборгованість Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» перед позивачем становить 91528,41 грн. Крім того, враховуючи неналежне виконання відповідачем його зобов`язань, позивач просить суд стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» втрати від інфляції у розмірі 45433,73 грн, 3% річних у розмірі 9864,58 грн за загальний період з 12.03.2017 по 25.03.2025. 
Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та направлення рахунків на адресу відповідача. Також відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.
Оцінивши доводи учасників справи та наявні у справі докази як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 136 ГК України (чинного на момент виникнення та існування правовідносин) право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, оскільки нежитлове приміщення у м. Києві по пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 14 площею 93,10 кв.м. було закріплено за відповідачем на праві господарського відання з 16.02.2015, відсутні підстави для стягнення суми заборгованості, нарахованої за період з вересня 2014 по 15.02.2015. За вказаний період споживання Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» є неналежним відповідачем у даній справі. Вказане сторонами на стадії апеляційного розгляду справи не оспорюється.
Таким чином, предметом подальшого розгляду є вимоги позивача за період з 16.02.2015 по лютий 2020.
Внаслідок укладення Договору про співпрацю виконавцю послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності № 31 від 01.06.2015 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.
Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення та існування правовідносин) як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.
В рамках виконання укладеного між сторонами договору про співпрацю відповідач надав позивачу інформацію, що користувачем нежитлового приміщення площею 93,10 кв.м у м. Києві, пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 14, є ТОВ «АС Титан» (довідки за 2017, 2018, 2019, 2020 роки).
У свою чергу, відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що позивачем не надано доказів того, що приміщенням користувалось ТОВ «АС Титан».
Суд першої інстанції вмотивовано зазначив про те, що позивач, як особа, що надає комунальні послуги, а не передає приміщення, що перебувають на праві господарського відання у відповідача, не зобов`язаний підтверджувати чи мати докази користування нежитловим приміщенням ТОВ «АС Титан». Тобто, саме відповідач мав довести обставини, що споживачем комунальних послуг був не він, як особа у якої приміщення перебуває на праві господарського відання, а інша особа, якій саме відповідачем за правочином передавалось майно у користування. Проте відповідач означених доказів не подав та не спростував обставин, що саме він як особа, у якої нежитлове приміщення площею 93,10 кв.м у м. Києві, пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 14, користувався означеним приміщенням та споживав комунальні послуги.
Взаємовідносини між ТОВ «Євро-Реконструкція» та споживачами при наданні послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються чинними на момент виникнення заборгованості нормативними актами, зокрема вимогами Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (Правила № 630) та умовами Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (типовий договір), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, Правилами надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 (Правила № 830), Правилами надання послуг з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182 (Правила № 1182), Законом України № 1875-1V від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги», Законом України № 2189-VIII від 09.11.2017 «Про житлово-комунальні послуги», Законом України № 2119-VIII від 22.06.2017 «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», іншими нормативними документами у сфері надання комунальних послуг.
За приписами ст. 275 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.
Частинами 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.
Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання, визначені Законом України «Про теплопостачання».
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про теплопостачання» він регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом за режимами споживання теплової енергії, безпечною експлуатацією теплоенергетичного обладнання та безпечним виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форм власності.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; - постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; - споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; - теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії; - місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
Пунктами 4, 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.07 № 1198 (далі - Правила № 1198) Правила визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії (п. 1 Правил).
Пунктом 3 Правил № 1198 передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
Умовами п. п. 4, 14 Правил № 1198 визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» серед основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Відповідно до п. 5, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 2 ст. 6 Закону № 2189-VIII виконавцями комунальних послуг є, зокрема послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води.
Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону № 2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Аналогічна норма містилась п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги», який втратив чинність на підставі Закону № 2189-VIII.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України № 2189-VIII виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором. Аналогічна норма містилась у п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги», який втратив чинність на підставі Закону № 2189-VIII.
Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» було розміщено у газеті «Хрещатик» (№103(4503) від 23.07.2014) повідомлення із пропозицією про укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації позивача із зазначенням відповідної адреси.
Колегією суддів встановлено, що всупереч умов Договору про співпрацю виконавцю послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності №31 від 01.06.2015 року між Сторонами не було укладено відповідний договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у спірний період.
При цьому, усталеною є практика Верховного Суду про те, що факт відсутності договору сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.04.2020 у справі №910/7968/19, від 11.04.2018 у справі №904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі №904/7377/17).
До обладнання приміщення (будинку) засобами обліку теплової енергії (період з 16.02.2015 - 31.12.2017) нарахування вартості спожитої теплової енергії здійснювалось - по тепловому навантаженню на систему централізованого опалення та гарячого водопостачання, як споживачам, у яких відсутній комерційний (будинковий) засіб обліку теплової енергії та гарячої води.
Отже, до січня 2018 року, будинок 14 по пр. Леоніда Каденюка в м.Києві не був обладнаний комерційними (будинковими) приладами обліку кількості споживання теплової енергії та гарячої води. Розмір теплового навантаження на систему централізованого опалення та гарячого водопостачання нежитлового приміщення Відповідача опалювальною площею 93,10 кв. м., в будинку 14, по пр. Леоніда Каденюка, в м. Києві (теплового навантаження - Qдог (Гкал/год) ЦО - 0,0070 та ГВП - 0,0022) зазначений у Довідках з даними по будинках, які були надані теплопостачальній організації КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (Відповідачем) на виконання умов Договору про співпрацю Виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з Балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності станом на 01.11.2017, 20.07.2018, 01.07.2019, 01.07.2020.
Встановлений згідно норм КТМ коефіцієнт вираховується з урахуванням середніх температурних показників навколишнього середовища за місяць (погоди) на підставі даних метеорологічної служби. 
З 16.02.2015 року по грудень 2017 року (включно), нарахування вартості наданих Споживачам послуг у будинку ( у тому числі й кількість спожитої теплової енергії та гарячої води нежитловими приміщеннями у багатоквартирному будинку), здійснювалося розрахунковим методом, з урахуванням: - наданої інформації від балансоутримувачем будинку (Відповідача) щодо розміру теплового навантаження (Гкал/год) на систему централізованого опалення та гарячого водопостачання будинку та наявних у ньому приміщень; - кількості годин/діб надання послуги (цілодовобово); - визначеного згідно норм КТМ коефіцієнта, що враховує відхилення фактичної температури зовнішнього повітря та тривалості опалювального сезону від врахованих показників під час розрахунку діючого тарифу, на підставі чинних на дату нарахування нормативних актів, а саме затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» із внесеними змінами Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2015 № 1037; норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні (КТМ 204 Україна 244-94), за формулою.
У період з 01.01.2018 - 23.02.2020 вартість централізованого опалення нараховується на підставі показників встановленого у будинку комерційного (будинкового) засобу обліку спожитої теплової енергії. Облік теплової енергії на потреби централізованого опалення будинку по пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), буд. 14, в місті Києві, з 1 січня 2018 року, здійснюється приладом комерційного обліку Multical - 602 заводський номер 78476230/CS/17 (акт постановки приладу комерційного обліку доданий до позовної заяви та наявний в матеріалах справи).
Судом враховано, що нарахування позивачем наведеної суми боргу здійснювалось, виходячи з обсягів спожитої теплової енергії за показниками приладу обліку теплової енергії та тарифів на теплову енергію, установлених постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у відповідні періоди.
При цьому, слід зауважити, що відповідно до пункту 3 частини 2 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначений за допомогою вузла комерційного обліку обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає, зокрема, обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, та розподіляється між споживачами в такому порядку: загальний обсяг теплової енергії розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.
Отже, визначений обсяг спожитої теплової енергії у будинку за адресою: місто Київ, пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 14 включає також обсяги теплової енергії на опалення нежитлового приміщення площею 93,10 кв.м.
Відтак, розподіл визначеного загального обсягу теплової енергії між споживачами здійснювався пропорційно до площі споживачів, що узгоджується з нормами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Вартість послуг з гарячого водопостачання за період з 16.02.2015 по грудень 2017 здійснювався наступним чином: Qдог (навантаження на систему гарячого водопостачання нежитлового приміщення) множимо на кількість діб надання послуги за місяць й отримуємо загальну кількість спожитої гарячої води нежитловим приміщенням за місяць у Гкал, яку ділимо на коефіцієнт переводу Гкал у куб.м й отримуємо кількість спожитої гарячої води нежитловим приміщенням за місяць у куб.м., яку множимо на встановлений тариф й отримуємо вартість наданих послуг з постачання гарячої води за місяць.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем при здійсненні розрахунку було помилково зазначено Qдог - навантаження на систему гарячого водопостачання нежитлового приміщення у розмірі 0,022, проте в поданих відповідачем довідках значення навантаження визначено у розмірі 0,0022.
За постачання гарячої води в період з 01.01.2018 - 30.09.2018 - нарахування по тепловому навантаженню на систему гарячого водопостачання, як споживачам, у яких відсутній комерційний (будинковий) засіб обліку гарячого водопостачання.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з 16.02.2015 по лютий 2020 надав відповідачу за адресою: м. Київ, пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 14 (нежитлове приміщення 93,10 кв.м), послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, що підтверджується наявними в матеріалах справи, зокрема, копіями відомостей показників будинкового засобу обліку спожитих послуг теплової енергії споживача - 420268 (звіти про добові параметри теплопостачання), нарядами про підключення та відключення централізованого опалення у вказаному будинку, Актом постановки на комерційний облік приладів теплової енергії споживача, Актами про готовність вузла комерційного обліку споживача за 2018 - 2020 рр.; нарядам на включення та відключення теплопостачання до будинку за 2015-2020 рр.
Отже, колегія суддів вважає, що Відповідачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України, які б спростовували наведені в доданих позивачем до матеріалів справи звітах обсяги споживання теплової енергії відповідачем за спірний період.
Водночас, позивачем при здійсненні розрахунків дотримано вимог Правил № 1198.
Відповідно до п. 23, 24 Правил 1198 розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. У разі коли обсяг постачання теплової енергії менший, ніж зазначений в договорі, теплопостачальна організація повинна зменшити плату шляхом проведення перерахунку за фактично спожиту теплову енергію відповідно до договору. У разі відхилення параметрів теплоносія в бік зменшення від затвердженого температурного графіка, передбаченого договором, споживачеві проводиться відповідний перерахунок.
Згідно з п. 25, 28 Правил № 1198 у договорі зазначається максимальне теплове годинне навантаження за кожним видом і параметром теплоносія на опалення, вентиляцію, кондиціювання, максимальне, середньогодинне і середньодобове теплове навантаження на гаряче водопостачання, а також місячний, квартальний та річний обсяг постачання теплової енергії. У разі несплати за спожиту теплову енергію теплопостачальна організація має право обмежити або припинити постачання теплової енергії споживачеві та нарахувати штрафні санкції. У разі виникнення у споживача заборгованості за спожиту теплову енергію сторони за взаємною згодою та у порядку, передбаченому законодавством, можуть укладати угоду про реструктуризацію заборгованості.
Пунктом 40 Правил № 1198 передбачено, що споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. А тому, факт споживання відповідачем протягом спірного періоду теплової енергії та гарячої води є доведеним позивачем належними та допустимими доказами. В той же час, відповідач не спростував факту надання йому послуг за період з 16.02.2015 по лютий 2020.
Згідно з пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (далі Правила № 630) чинних на момент існування правовідносин, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Втім, відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження відключення від теплопостачання житлового будинку за адресою: м. Київ, пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 14, чи відмови від споживання гарячої води, а тому відповідач має відшкодувати їх вартість.
При цьому, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження факту передачі в оренду й користування нежитловим приміщенням площею 93,10 кв.м. за адресою: місто Київ, пр. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 14 іншим суб`єктом господарювання, а тому обов`язок по оплаті за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 9 Закону України № 2189-VIII встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
За умовами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Згідно з п. 18 Правил № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується судова колегія, позивач безпідставно нараховував відповідачу вартість оплати послуг за період до закріплення нерухомого майна за останнім на праві повного господарського відання. 
Суд здійснив перерахунок вартості послуг з теплопостачання за період з 16.02.2015 по лютий 2020, згідно якого з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 59916,36 грн з ПДВ.
Разом з тим, суд першої інстанції в межах визначеного вище періоду та з урахуванням теплового навантаження у розмірі 0,0022 вмотивовано здійснив перерахунок заборгованості за споживання гарячої води, відповідно до якого з відповідача підлягає стягненню заборгованість за спожиту гарячу воду у сумі 2589,79 грн з ПДВ.
Таким чином, загальна сума заборгованості згідно перерахунку суду першої інстанції становить 62506,15 грн, з чим погоджується судова колегія, а скаржником в поданій апеляційній скарзі вказаних висновків не спростовано.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України « Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 р. № 211 установлено з 12 березня 2020 р. на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, постановою від 25.04.2023 № 383 до 30.06.2023.
Згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 розділ Прикінцевих та перехідних положень ЦК України був доповнений п. 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Редакцією п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (набрала чинності 30.01.2024) передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025, який набув чинності 04.09.2025.
Отже послідовно та безперервно з 12.03.2020 по 03.09.2025 строки позовної давності, як загальної так і спеціальної були продовжені на строк дії карантину, та строк дії воєнного стану. З 30.01.2024 строки позовної давності були зупинені до 03.09.2025.ї
Таким чином, позовна давність була пропущена позивачем за позовними вимогами за період з 16.02.2015 по 11.03.2017. 
Відтак, в задоволенні позовних вимог, заявлених за період з 16.02.2015 по 11.03.2017, слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Аналогічних правомірних висновків дійшов суд першої інстанції.
З урахуванням викладеного, за період з 12.03.2017 по лютий 2020 з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 34692,78 грн (33119,03 грн опалення+1573,75 грн гаряча вода), а тому позовні вимоги про стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню частково.
Щодо вимог позивача про стягнення втрат від інфляції розмірі 45433,73 грн та 3% річних у розмірі 9864,58 грн, нараховані за період з 12.03.2017 по 25.03.2025, суд зазначає наступне.
Слід вказати, що по даним вимогам строк позовної давності позивачем не пропущено.
Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на встановлені обставини, судом першої інстанції здійснено перерахунок 3% річних та втрат від інфляції на суми основного боргу, які були визнані судом обґрунтованими, а тому відповідно до перерахунку суду з відповідача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 6736,72 грн та втрати від інфляції у розмірі 31902,56 грн.

3.3. оцінка аргументів учасників справи
Відповідачем своїх заперечень проти висновків суду не висловлено.
У свою чергу, позивач (апелянт) заперечував проти перерахунку судом вартості наданих Відповідачу послуг з гарячого водопостачання з використанням теплового навантаження на систему 0,0022 Гкал/год, замість визначених ним 0,022 Гкал/год.
Колегія суддів з урахуванням матеріалів справи наголошує, що позивачем при здійсненні розрахунку було помилково зазначено Qдог - навантаження на систему гарячого водопостачання нежитлового приміщення у розмірі 0,022, оскільки в поданих відповідачем довідках значення навантаження визначено у розмірі 0,0022 Гкал/год. 
Водночас, судова колегія наголошує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому, враховуючи критерій вірогідності доказів, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем надано докази на спростування вказаних доводів позивача, натомість як доводи скаржника про правильне визначення навантаження на систему гарячого водопостачання нежитлового приміщення у розмірі 0,022 Гкал є не доведеними. 
Аргументи позивача щодо нарахування заборгованості за період 12.03.2017 - 29.02.2020 в межах строків позовної давності колегія суддів сприймає критично, оскільки судом було відмовлено в задоволенні вимог за період 16.02.2015 по 11.03.2017 у зв`язку з пропуском строку позовної давності, натомість як вимоги про стягнення заборгованості за період з 12.03.2017 по лютий 2020 судом визнано такими, щодо яких строк позовної давності не пропущено.
Усі інші доводи апелянта судом враховано, однак судова колегія визнає їх необґрунтованими та вважає, що судом першої інстанції було ретельно досліджено матеріали справи, детально та належним чином мотивовано висновки суду, правильно застосовано норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, а твердження апелянта не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА
4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи 
Всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

5. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі № 910/4188/25 підлягає залишенню без змін.
Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі № 910/4188/25 задоволенню не підлягає.

6. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція».

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі № 910/4188/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 у справі № 910/4188/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України. 

Головуючий суддя К.В. Тарасенко 

Судді О.В. Яценко

О.М. Сибіга