ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/719/26 Справа № 202/617/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Ткаченко І.Ю.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.
за участю секретаря: Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра  від 05 серпня 2025 року
та на окрему ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи - державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області Кучеренко Євген Анатолійович та Третяк Михайло Анатолійович про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме частини магазину (літ А-2) по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про те, що 09 грудня 2008 року між позивачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, відповідно до якого дарувальник передав у власність обдарованому 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (раніше – АДРЕСА_2 ). Зазначений договір було посвідчено державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. та зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за № 10-4153. Наголошує, що набуття ним права власності щодо зазначеної частини нерухомого майна підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 січня 2009 року № 21576358, відповідно до якого за позивачем було зареєстровано право власності на підставі договору дарування з 16 січня 2009 року, і таким чином, він - ОСОБА_1 набув право власності на 1/2 частину будівлі магазину за вказаною адресою (том 1 а.с.1а-6).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпро від 05 серпня 2025 року, в якому ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частку будівлі магазину (літ.А-2) за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 600,00 грн., судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 000,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 8 540 грн. (том 2 а.с.4-7)

Окремою ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 05 серпня 2025 року повідомлено Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Дніпропетровської області про викладені у ухвалі факти та встановлено місячний строк від дня отримання копії окремої ухвали для вжиття заходів та повідомлення про їх результати (том 2 а.с.2).

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, допущені порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду від 05.08.2025 року та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні позову, а також просить скасувати винесену окрему ухвалу по справі від 05.08.2025 року. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат і стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги ( том 2 а.с.12-19). 

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.12.2008 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 був укладений договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 10-4153.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 року позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено, договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано недійсним, реєстрація права власності на ім`я позивача скасована; за ОСОБА_4 визнано право власності на вказаний об`єкт нерухомості.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.09.2012 року вищевказане рішення скасовано, у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.03.2023 року і постановою Верховного Суду від 14.02.2024 року, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцова А.І., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору дарування 1/2 частини будівлі магазину недійсним.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області від 14.03.2024 №72065212 відмовлено у проведені реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 . Зазначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, наразі не можуть використовуватися як актуальні у зв`язку з тим, що в Державному реєстрі прав на будівлю магазину, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , відкрито розділ з реєстраційним номером 958614712101, в якому наявні записи про право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за іншими особами, відмінними від гр. ОСОБА_5 , внесені на підставі інших документів, що посвідчують право власності, відмінним від рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 03.2011 року.
21.06.2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В., реєстровий номер №2092.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна від 08.04.2025, 1/2 частка будівлі магазину літ. А-2, за адресою: АДРЕСА_1 , належить на підставі договору дарування від 21.06.2016 року ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності; інша 1/2 частки будівлі магазину за цією ж адресою належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
Встановивши, що відповідач не є добросовісним набувачем спірного майна, суд дійшов висновку про наявністю правових підстав для витребування спірного майна.

Однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду.

Так, згідно з частинами першої, четвертої статті 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності, закріплений у статті 12 ЦПК, визначає для сторін ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій. Такий принцип, зокрема, полягає у покладанні на позивача (його представника) обов`язку з доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Невиконання такого обов`язку несе процесуально негативні наслідки у вигляді настання ризиків, визначених процесуальним законом (закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду, повна або часткова відмова у позові тощо).
За правилами, встановленими частинами першою, третьою статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуальновизначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.
У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 09.12.2008 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування 1/2 частини будівлі магазину за адресою АДРЕСА_1 , який рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 року визнано недійсним, реєстрація права власності на ім`я позивача скасована; за ОСОБА_4 визнано право власності на вказаний об`єкт нерухомості. Однак, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.09.2012 року вищевказане рішення скасовано, у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.
21.06.2016 ОСОБА_4 за договором дарування безоплатно передав ОСОБА_2 , ідеальну частку у праві власності на будівлю магазину, на підставі якого за відповідачкою було зареєстровано право власності. 

Вбачається, що частина спірного нежитлового приміщення вибула з власності позивача на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 року, яке рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.09.2012 року скасовано, що свідчить про відсутність волі позивача по даній справі на таке вибуття, та вказує на відсутність підстав вважати, що ОСОБА_4 набув право власності на спірну частину нежитлового приміщення у визначений законом спосіб. Отже, станом на час укладення договору дарування між ОСОБА_4 та відповідачкою по справі перестали існувати обставини, за яких первісний набувач став власником спірного майна та зареєстрував відповідне право власності, що надає право позивачу, як власнику спірного нерухомого майна, витребувати його у останнього набувача.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 2 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц і від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 та з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування спірного майна в порядку статті 388 ЦК України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій щодо наявності порушених прав позивача по справі та наявності підстав для звернення останньої до суду з цим позовом та належного обґрунтування позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки під час розгляду справи встановлено та доведено позивачем, що спірне майно, неволодіючим власником якого він є, знаходиться у фактичному користуванні відповідача, який набув його без відповідної правової підстави.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем, не пропущено загальну позовну давність, для звернення до суду з цим позовом.

Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, та частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Позивач стверджує, що позовна давність у цій справі має обчислюватися з моменту коли він дізнався, що власником спірного майна стала відповідачка, зазначаючи в позовній заяві, що це відбулося 14.03.2024, коли рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області від 14.03.2024 №72065212 йому було відмовлено у проведені реєстраційних дій. 
З даним позовом до суду він звернувся 16 січня 2025. Враховуючи, рішення держреєстратором прийнято 14.03.2024 року, що в країні діяли карантинні обмеження з весни 2020 року, пов`язані із COVID-19, а також було введено воєнний стан, який діє й досі, вважає, що строк позовної давності не пропустив.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Однак, судом встановлено, що право власності позивача на спірне нерухоме майно первісно було порушено в момент його вибуття з його власності у володіння іншої особи, а саме на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2011 року. Оскарживши дане рішення, позивач по даній справі намагався захистити своє порушене право, однак після його скасування рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.09.2012 року, він не зареєстрував своє право власності в передбачений законом спосіб та не повернув у фактичне володіння й користування спірне майно. Також встановлено судом, що з 21.06.2016 року власником спірного майна стала відповідачка по справі ОСОБА_2 , що, на думку суду, стало можливим лише через те, що право власності на момент укладання договору дарування продовжувало бути зареєстровано за ОСОБА_4 . 
Початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила.
Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Викладене узгоджується також із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не з`ясував усіх фактичних обставин справи, пов`язаних із об`єктивною можливістю позивача бути обізнаним щодо порушення його прав та законних інтересів та не врахував вищевикладене при задоволенні позову..
Суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позивач починаючи з 2012 року обізнаний про наявність спору щодо спірного майна, протягом тривалого часу не цікавився правовим статусом свого майна, не здійснював дій з повернення майна у фактичне користування та після рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.09.2012 року не зареєстрував своє право власності, що дало можливість ОСОБА_4 подарувати спірне майно 21.06.2016 року відповідачці. Зазначене на думку колегії суддів свідчить про безвідповідальне ставлення позивача до свого майна, хоча він мав об`єктивну можливість контролювати стан свого майна та дізнатися про укладання договору дарування від 21.06.2016 року раніше ніж через 7 років (як зазначає в позові позивач - 14.03.2024) та звернутися до суду раніше, ніж через 9 років після укладання договору дарування.
Разом з тим, ні в позові ні при розгляду справи по суті, позивач не визнавав обставини пропуску строку позовної давності та не ставив питання про визнання поважними причин такого пропуску, а послідовно займав позицію, що позовна давність ним не пропущена.
Встановивши у цій справі, що переглядається відсутність належних та допустимих доказів того, що позивач лише 14.03.2024 дізнався про укладання договору дарування від 21.06.2016 року, та не міг дізнатися про це раніше, наявні підстави стверджувати, що позивач пред`явив цей позов у 2025 році, після спливу позовної давності ще 21.06.2019 року, про застосування якої заявлено відповідачем.
Як вбачається з матеріалів справи представником відповідача ОСОБА_2 у суді першої інстанції було подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій наголошено, що позивач - ОСОБА_1 - мав усі передбачені законом правові механізми для захисту свого права у межах установленого строку, однак тривалий час свідомо не вчиняв жодних дій, спрямованих на його захист. Вказана заява подана до ухвалення рішення, а тому відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України підлягала обов`язковому розгляду судом.
Так, як зазначає апелянт, позивач був обізнаний про обставини, які нині покладає в основу своїх вимог з 2012 року, й щонайпізніше з 2016. Так, у 2011 році судом було скасовано державну реєстрацію його права власності на частину будівлі магазину та припинено відповідне право, а у 2012 році рішення набрало законної сили. У 2013 році позивач отримав постанову державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності на спірний об`єкт. У 2015 році він ініціював судовий спір щодо цього ж майна. Крім того, з 2016 року позивачеві було достеменно відомо про набуття права власності відповідачем, оскільки він сам посилався на ці обставини у процесі та ініціював процесуальні дії, пов`язані із залученням відповідача до участі у іншій справі.
Крім того, позивач не довів, що він не знав та не мав можливості довідатися про укладання договору дарування від 21.06.2016 року.
Отже, сукупність установлених обставин свідчить про те, що позивач не лише знав про вибуття майна та про особу, яка ним володіє, але й активно брав участь у судових процесах щодо цього ж об`єкта нерухомості, але які не стосувались захисту його прав, та не були спрямовані на такий захист. Таким чином, право на звернення з віндикаційним позовом у нього виникло 21.06.2016 року. Відповідно, трирічний строк позовної давності сплив 21.06.2019. 
З позовом про витребування майна позивач звернувся лише у 2025 році, тобто після спливу позовної давності. Будь-яких належних та допустимих доказів поважності причин її пропуску матеріали справи не містять, як і прохання її поновити. Посилання позивача на те, що він нібито дізнався про порушення свого права лише у 2024 році, спростовуються встановленими судом фактичними даними.
Апеляційний суд вважає безпідставними посилання щодо впливу карантинних обмежень, пов`язаних із COVID-19, а також введення воєнного стану на перебіг позовної давності є безпідставними, оскільки такі обставини настали після спливу трирічного строку. 
Дійсно, Законом України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України було внесено норми, якими передбачено зупинення перебігу строків позовної давності на період дії карантину, запровадженого Кабінетом Міністрів України у зв`язку з поширенням COVID-19, а в подальшому - також на період дії воєнного стану.
Водночас зазначені положення набрали чинності 2 квітня 2020 року та поширюються виключно на ті вимоги, перебіг позовної давності за якими не сплив станом на момент запровадження карантину — тобто на 12 березня 2020 року.
Як роз`яснено у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, зупинення чи продовження перебігу позовної давності у зв`язку із запровадженням карантинних обмежень не може застосовуватися до правовідносин, у яких строк позовної давності вже сплив до моменту введення карантину, оскільки такі строки є завершеними та не підлягають «відновленню» шляхом подальших законодавчих змін.
Отже, якщо позовна давність у даній справі сплинула ще у 2019 році, тобто до набрання чинності Законом № 540-ІХ та до початку дії карантину 12 березня 2020 року, норми про її зупинення або продовження не можуть бути застосовані.
Аналогічний підхід підлягає застосуванню і щодо посилань на запровадження воєнного стану з 24 лютого 2022 року, оскільки на цей момент строк позовної давності був таким, що закінчився уже декілька років.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 зазначила, що продовження чи зупинення перебігу позовної давності можливе лише за умови, якщо на момент введення відповідних обмежень строк не сплив.

Колегія суддів також враховує, що відповідачка протягом тривалого часу відкрито, безперервно та добросовісно володіє, користується і розпоряджається спірним майном, що відповідає принципу правової визначеності та стабільності цивільного обороту. Верховний Суд неодноразово наголошував, що інститут позовної давності спрямований саме на забезпечення юридичної визначеності та захист від пред`явлення вимог через значний проміжок часу.

Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи позов та не застосувавши позовну давність за наявності відповідної заяви відповідача, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 256, 257, 261, 267 ЦК України, а також не врахував усталену практику Верховного Суду щодо початку перебігу та наслідків спливу позовної давності у віндикаційних спорах.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позов заявлено з очевидним та безповоротним пропуском строку позовної давності, підстав для його поновлення не встановлено. 

Що стосується окремої ухвали Індустріального районного суду міста Дніпра від 05 серпня 2025 року, колегія суддів зазначає наступне. 

Як вбачається із матеріалів справи, окремою ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 05 серпня 2025 року повідомлено Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Дніпропетровської області про викладені у ухвалі факти та встановлено місячний строк від дня отримання копії окремої ухвали для вжиття заходів та повідомлення про їх результати.

Постановляючи вказану ухвалу, суд 1 інстанції виходив з того, що під час розгляду справи інтереси відповідача ОСОБА_2 на підставі ордеру, договору про надання правової допомоги від 17.05.2024 представляла адвокат Черняк Ірина Сергіївна (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №5710 від 19.12.2023, видане Радою адвокатів Дніпропетровської області на підставі рішення № 183). 
14.04.2025 року відбулося судове засідання, в якому приймала участь у якості представника відповідача, адвокат Черняк І.С. З`ясувавши обставини справи і дослідивши письмові докази, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, дата проголошення якого була призначена на 22.04.2025 року.
Однак, після завершення судового засідання, з канцелярії суду, від представника відповідача, адвоката Черняк І.С., надійшли заяви про відвід судді, про заміну розгляду справи зі спрощеного провадження на загальне, про залучення у якості третьої особи у справі ОСОБА_3 , повноважень на представництво інтересів якого адвокат Черняк І.С. не мала. Про наявність відповідних заяв, адвокат Черняк І.С. суду під час розгляду справи не повідомляла, про що свідчить журнал судового засідання і аудіозапис судового засідання.
Вищевказані заяви адвокатом Черняк І.С. були подані в день судового засідання, 14.04.2025, але поза його межами, суд був вимушений поновити судовий розгляд справи, повернувшись до розгляду вказаних заяв. В наступні два судові засідання представник відповідача, адвокат Черняк І.С., не з`явилася, подаючи клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи вище викладене, суд 1 інстанції дійшов висновку, що дії адвоката свідчать про порушення процесуальних обов`язків адвоката або неналежного їх виконання, або не знання положень діючого цивільного процесуального законодавства України щодо порядку розгляду справи в судовому засіданні, подання заяв, клопотань, порядку їх розв`язання, дослідження доказів тощо.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегії суддів не погоджується.

За положеннями частини першої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
У частині п`ятій статті 262 ЦПК України передбачено, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено: «окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 березня 2018 року у справі № 911/961/17 вказано, що: «в окремій ухвалі має бути зазначено закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його стаття, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Просте перерахування допущених порушень без зазначення конкретних норм чинного законодавства або перерахування норм права, порушення яких встановлено у судовому розгляді, є неприпустимим».
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 травня 2018 року у справі № 922/3997/15, від 04 травня 2018 року у справі № 922/1733/17.
Окрема ухвала – це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Необхідність їх винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства – захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
Слід зазначити, що суд має право, але не зобов`язаний, постановляти окрему ухвалу. Проте, виходячи з особливого статусу суду в системі органів, що забезпечують правовий порядок, суд зобов`язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону.

Постановляючи окрему ухвалу у справі, місцевий суд не звернув увагу на те, що згідно положень частини першої статті 262 ЦПК України суд постановляє окрему ухвалу, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб.

Проаналізувавши зміст оскаржуваної окремої ухвали, колегія суддів вважає, що при її постановленні судом першої інстанції не зазначено, які саме норми закону були порушені адвокатом, лише містять загальні посилання на порушення адвоката. 
Зокрема така ухвала не містить посилання на конкретні норми закону чи іншого нормативного-правового акта вимоги яких порушено адвокатом, а також чіткого визначення в чому саме полягає порушення ним присяги адвоката та/або правил адвокатської етики, не зазначено, яким чином вони потягли за собою порушення.
Судом не конкретизовано, у яких саме діях адвоката суд вбачав порушення процесуальних обов`язків адвоката або неналежного їх виконання, або не знання положень діючого цивільного процесуального законодавства України щодо порядку розгляду справи в судовому засіданні, подання заяв, клопотань, порядку їх розв`язання, дослідження доказів тощо.

Крім того, статтею 143 ЦПК України визначено підстави і порядок застосування заходів процесуального примусу з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Зокрема, заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Проте, ні судове рішення, ні матеріали справи не свідчать про те, що такі заходи процесуального примусу судом відносно адвоката застосовувались.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що окрема ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та постановленою з порушенням вимог статті 262 ЦПК України.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України, є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне скасувати й окрему ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпра від 05 серпня 2025 року, з вищезазначених підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, - 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - задовольнити. 

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року - скасувати. 

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Окрему ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпра від 05 серпня 2025 року - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.

Судді: