ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року
м. Київ
справа № 938/12/25
провадження № 61-10441св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Карпенко С. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
учасники справи:
позивач - Івано-Франківська обласна прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Івано-Франківської обласної державної адміністрації,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Карпатський національний природний парк,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Комунальне підприємство «Верховинський районний лісгосп», Зеленська сільська рада Верховинського району Івано-Франківської області,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу 
першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на ухвалу Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2025 року, постановлену колегією у складі судді Чекан Н. М., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року, ухвалену колегією у складі
суддів Баркова В. М., Василишин Л. В., Максюти І. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2025 року перший заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації звернувся з позовом до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду у власність держави, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
В обґрунтування позову вказував, що рішенням Бистрецької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області від 5 жовтня 2007 року затверджено проєкт землеустрою та передано ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку площею 2 га , розташовану в урочищі «Чергений» у селі Бистрець.
28 жовтня 2020 року відомості щодо вказаної земельної ділянки внесено до Державного земельного кадастру (далі - ДЗК) та присвоєно їй кадастровий номер 2620881001:01:001:1777.
3 листопада 2020 року ОСОБА_3 відчужив спірну земельну ділянку 
ОСОБА_4 , яка 4 січня 2021 року відчужила її ОСОБА_1 .
Прокурор вказував, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою природно-заповідного фонду, тому не могла бути передана у приватну власність відповідно до статей 83, 84, 141, 149, 150 ЗК України без вилучення у Карпатського національного природного парку.
За таких обстави просив 
- визнати незаконною та скасувати у ДЗК проведену 28 жовтня 2020 року державну реєстрацію земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером 2620881001:01:001:1777, виключивши відповідні відомості з ДЗК;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 4 січня 2021 року (індексний номер 56059836), яким за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 40035058).
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2025 року позов залишено без розгляду.
Суд першої інстанції керувався тим, що ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 8 травня 2025 року позов прокурора залишено без руху для усунення недоліків - долучення експертно-грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером: 2620881001:01:001:1777, чинної на дату подання позовної заяви, та внесення на депозитний рахунок Верховинського районного суду Івано-Франківської області грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки.
Місцевий суд керувався тим, що 9 квітня 2025 року набрав чинності Закон України 
від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - 
Закон № 4292-ІХ), тому в силу положень статей 390, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» 
Закону № 4292-ІХ, частини четвертої статті 177 ЦПК України прокурор або особи, в інтересах яких пред`явлено цей позов, мали усунути недоліки позовної заяви шляхом внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми у розмірі оцінки (експертно-грошової оцінки земельних ділянок), здійсненої в порядку, визначеному Законом України «Про оцінку земель», чинної на дату подання позову, проте вказані вимоги закону не виконані.
Враховуючи неусунення прокурором недоліків позову, визначених в ухвалі суду 
від 8 травня 2025 року, суд першої інстанції дійшов висновку про залишення позову без розгляду. 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури залишено без задоволення, а ухвалу Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2025 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про залишення позову без розгляду, зазначивши про відповідність таких висновків нормам процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У серпні 2025 року перший заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року і направити справу для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанції статей 388, 390 ЦК України та порушенням статей 13, 177, 187, 264 ЦПК України.
Вказує про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від:
- 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), 
від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), 
від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), 
від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), 
від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи;
- 26 вересня 2024 року у справі № 990/220/24 (провадження № 11-188заі24), про те, що відкриття провадження у справі регламентовано нормами глави 2 розділу ІІ КАС України, які не наділяють суд повноваженнями при вирішенні питання про відкриття провадження у справі надавати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, належності, допустимості та достатності доказів, на які посилається позивач у позовній заяві, визначати належних учасників справи. Ці питання можуть вирішуватись на інших стадіях адміністративного процесу;
- 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту;
- 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (провадження № 12-83гс21), про те, що диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті;
- 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23 (провадження № 11-192заі23), в якій зазначено, що суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту;
- 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону.
Також заявник зазначає про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від:
- 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21, про те, що позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні;
- 12 березня 2024 року у справі № 916/1533/21, в якому наголошено, що у спорах про витребування земель лісогосподарського призначення добросовісність набувачів земельних ділянок підлягає обґрунтованому сумніву з огляду на те, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 Лісового кодексу України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки, знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянки вибули з володіння держави з порушенням вимог закону.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Столяр О. П. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність її доводів та правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про залишення позову без розгляду. 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами норм матеріального правата порушення норм процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що у січні 2025 року перший заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив:
- визнати незаконною та скасувати у ДЗК проведену 28 жовтня 2020 року державну реєстрацію земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером 2620881001:01:001:1777, виключивши відповідні відомості з ДЗК;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 4 січня 2021 року (індексний номер 56059836), яким за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 40035058).
Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 8 травня 2025 року позов прокурора залишено без руху для усунення недоліків - долучення експертно-грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером: 2620881001:01:001:1777, чинної на дату подання позовної заяви, та внесення на депозитний рахунок Верховинського районного суду Івано-Франківської області грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки.
Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2025 року позов залишено без розгляду у зв`язку з неусуненням недоліків, визначених ухвалою цього ж суду від 8 травня 2025 року.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на нею, суд дійшов таких висновків.
Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту:
«5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Підпунктом 2 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 4292-IX 
частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту:
«У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Частину другу статті 185 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту: «Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року 
у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) підкреслено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Норма частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна від добросовісного набувача. Разом з тим, у разі подання та розгляду судом позову про витребування майна від недобросовісного набувача норми частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.
Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.
У разі встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування норм частини п`ятої статті 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Водночас у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивач попередньо не вніс вартість майна на депозитний рахунок суду.
Звертаючись з позовом, прокурор посилався на наявність підстав для витребування земельної ділянки та обґрунтував свої вимоги, зокрема, недобросовісністю останнього набувача - ОСОБА_1 .
За встановлених у цій справі обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про існування правових підстав для залишення позову без розгляду, оскільки прокурор у цій справі пред`явив позов про витребування земельної ділянки від недобросовісного набувача, а отже, норми частини п`ятої 
статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, абзацу третього частини другої статті 185 ЦПК України у такому випадку не підлягають застосуванню при вирішенні питання про прийняття позову до розгляду. Питання про добросовісність/ недобросовісність набувача суд може вирішити лише за наслідками дослідження та оцінки доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення.
Подібні висновки у спірних правовідносинах викладено у постановах 
(провадження № 61-11906св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/417/25 (провадження № 61-12635св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/1754/24 (провадження № 61-12524св25), від 4 лютого 2026 року у справі № 354/358/25 (провадження № 61-15655св25), від 25 лютого 2026 року у справі № 603/102/25
(провадження № 61-16431св25).
Колегія суддів вважає за необхідне застосувати висновки, викладені у вказаних постановах Верховного Суду після подання касаційної скарги, що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.
Враховуючи викладене, суди неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 390 ЦК України, частину четверту статті 177 та частину одинадцяту 
статті 187 ЦПК України.
Відповідно до частин третьої і четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
У частині шостій статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта 
статті 411 ЦПК України).
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 
2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Судді 	С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв О. М. Ситнік І. М. Фаловська