ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року
м. Київ

справа № 761/42766/21

провадження № 61-8926св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич Олена Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 рокуу складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В.,Желепи О. В., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О., про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання частини майна особистою власністю, визнання частини майна спільною сумісною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що за час шлюбу з ОСОБА_2 вони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Вказував, що постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 761/48752/19 було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року про часткове задоволення його позову до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з посиланням на те, що спірна квартира не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, а належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Дослідивши правовстановлюючі документи, які є підставою для реєстрації права власності спірної квартири, він встановив невідповідність між даними реєстру речових прав та правовстановлюючими документами на квартиру, оскільки квартира набувалася ними з відповідачкою у спільну сумісну власність, а не спільну часткову власність як це зазначено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 

Вважав, що для захисту свого права на поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу, необхідним є визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності та скасування рішення про державну реєстрацію.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О. від 12 вересня 2017 року за № 37024472 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу); 
- визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1  з урахуванням вкладених його особистих коштів таким чином: частка у розмірі 58/100 є його особистою власністю, а частка у розмірі 42/100 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано неправомірним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 12 вересня 2017 року за № 37024472 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 за кожним.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що придбаваючи квартиру АДРЕСА_1 , в договорі купівлі-продажу від 30 березня 2016 року, який в судовому порядку недійсним не визнавався, сторони погодили, що квартира належатиме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, з визначенням часток кожного із них у праві власності.

Суди попередніх інстанцій урахували висновки Київського апеляційного суду, викладені у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 761/48752/19 про те, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Скасовуючи рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 12 вересня 2017 року, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не підписував заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності на квартиру), що підтверджується висновком експерта від 03 січня 2024 року № 20597/23-32 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов висновку, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно та всебічно дослідив зібрані у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, та, відповідно, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення в оскаржуваній частині.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року в апеляційному порядку переглядалося лише в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності, про що зазначено у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року в частині незадоволених позовних вимог про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року - залишити без змін.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому на підставі частини першої статті 400 ЦПК України, Верховним Судом не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У червні 2025 року касаційна скарга  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 червня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року повернуто на підставі пункту 1 частини четвертої статті 393 ЦПК України(касаційне провадження № 61-7317ск25).

У липні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 липня 2025 року клопотання  ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задоволено; поновлено заявнику строк на касаційне оскарження судового рішення; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги, а касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2025 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги та повернення сплаченого судового збору відмовлено; відкрито касаційне провадження у вказаній справі; витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що саме по собі зазначення у договорі купівлі-продажу від 30 березня 2016 року про те, що їхні зі ОСОБА_2 частки у спірній квартирі є рівними не свідчить про належність майна сторонам виключно на праві спільної часткової власності. Ураховуючи, що квартира була набута за час шлюбу, то таке майно може належати сторонам у рівних частках і на праві спільної сумісної власності, а не виключно часткової, як передчасно вважали суди попередніх інстанцій. 

Посилається на те, що у пункті 7.7 договору купівлі-продажу від 30 березня 2016 року зазначено, що сторонам було роз`яснено правові наслідки набуття квартири у спільну сумісну власність згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), а тому на спірну квартиру спільна сумісна власність встановлена договором, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги. 

Вважає, що обставини, встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 761/48752/19 не мають преюдиційного значення для цієї справи.

Зазначає, що суди порушили норми процесуального права при розподілі судових витрат, оскільки суд першої інстанції не стягнув з відповідачки на його користь понесені ним витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи, а апеляційний суд не звернув уваги на відповідні доводи його апеляційної скарги.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень  ОСОБА_1  вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 24 червня 2020 року у справі № 161/2205/17, від 13 липня 2020 року у справі № 166/955/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 756/11915/17 та постановах Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 161/5142/17-ц, від 20 березня 2020 року у справі № 200/21326/16, від 03 червня 2020 року 347/2024/16, 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень  ОСОБА_1 вказує порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Іщенко Г. М., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість її доводів та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які відповідають вимогам статей 263-265 ЦПК України. Вважає наведену заявником практику Верховного Суду нерелевантною до спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1  та ОСОБА_2  з 28 травня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2018 року (справа № 752/3057/18).

30 березня 2016 року між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлобудінвест -УКБ» (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (покупці) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О. за реєстровим № 504, предметом якого є набуття у власність в рівних частинах кожним з покупців майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 16-17).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 червня 2021 року № 261777754 власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вид власності - спільна часткова, розмір часток - 1/2 (том 1, а. с. 22-24).

Право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 за кожним зареєстровано на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 12 вересня 2017 року за № 37024472.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року у справі № 761/48752/19 позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 27-34).

Постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 761/48752/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (том 1, а. с. 117-119).

У постанові суду апеляційної інстанції у вказаній справі зазначено, що: «З огляду на ту обставину, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, з визначенням часток кожного з них у праві власності, правові підстави для її поділу, як спільного сумісного майна подружжя, відсутні. За відсутності правових підстав для поділу майна, як спільного сумісного майна подружжя, правові підстави для збільшення частки позивача у спірному майні, з огляду на розмір вкладених ним у придбання майна коштів, що належали йому особисто, для врахування боргів подружжя та правовідносин за зобов`язаннями, які виникли в інтересах сім`ї, а також для відступу від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення також відсутні.». 

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 03 січня 2024 року № 20597/23-32 підписи у заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (том 2, а. с. 86-96).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (частини перша, друга статті 182 ЦК України).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 12 січня 2023 року у справі № 940/1275/20.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта - п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторони, придбаваючи квартиру  АДРЕСА_1 , вже визначили правовий статус зазначеного майна та частку кожного у вказаному майні, тому спірна квартира не має статусу спільного сумісного майна.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх правильними.

При цьому суди попередніх інстанцій правильно урахували обставини, встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 761/48752/19 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя про те, що спірна квартира  АДРЕСА_1  належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Тому апеляційний суд у справі № 761/48752/19 дійшов висновку, що позов ОСОБА_1  про поділ спірної квартири задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що судом у справі № № 761/48752/19 встановлено обставини, які належали до предмета доказування у вказаній справі, вони безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині вказаного рішення суду, а саме: обставини щодо належності спірної квартири сторонам на праві спільної часткової власності.

Відтак, доводи касаційної скарги про те, що висновки, викладені у постанові Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 761/48752/19, не мають преюдиційного значення і не є обов`язковими для суду на підставі вимог частини сьомої статті 82 ЦПК України, колегія суддів не приймає до уваги та вважає безпідставними.

При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що позивач, посилаючись на внесення особистих коштів на придбання частини спірної квартири та заявляючи вимоги про визначення часток у праві спільної сумісної власності на об`єкт нерухомості, не оспорював договору, на підставі якого вказане нерухоме майно було набуто ними у спільну часткову власність щодо визначення правового статусу такого майна.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги заявника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права через нестягнення судом з відповідачки на його користь понесених ним витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до районного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у порядку статті 270 ЦПК України для вирішення цього питання.

Судові рішення є правильними по суті й законними, а тому не можуть бути скасованими з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Посилання касаційної скарги на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 24 червня 2020 року у справі № 161/2205/17, від 13 липня 2020 року у справі № 166/955/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 756/11915/17 та постановах Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 161/5142/17-ц, від 20 березня 2020 року у справі № 200/21326/16, від 03 червня 2020 року 347/2024/16, 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17, колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини, відмінні від обставин справи, встановлених у справі, що є предметом касаційного перегляду, а отже відмінним був і процес доказування. 

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанову апеляційного суду - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року в оскаржуваній частині та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник