Справа № 638/6027/23
Провадження № 1-кп/638/2/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова

в складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю секретаря: ОСОБА_2 ,
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
з участю захисника обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
з участю обвинуваченого: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові обвинувальний акт, внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №22022030000000138 від 25.09.2022 року за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із повною середньою освітою, не працюючого, не є інвалідом, не є депутатом, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,-

у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 7 статті 111-1 Кримінального кодексу України,-
ВСТАНОВИВ:

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.
24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.
У подальшому Збройними Силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.
Встановлено, що 24 лютого 2022 року о 05:00 годині, за наказом Президента Російської Федерації ОСОБА_6 , Російська Федерація незаконно вторглась на територію України та здійснила збройний напад, застосовуючи Збройні Сили РФ та Федеральну службу військ національної гвардії Російської Федерації.
В результаті вчинення вказаних дій військовими формуванням держави-агресора РФ, відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, в період з 01.04.2022 по 08.09.2022 було тимчасово окуповано м. Ізюм Ізюмської територіальної громади Ізюмського району Харківської області.
24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було неодноразово продовжено.
Після незаконного вторгнення на територію України та окупації частини території України, зокрема м. Ізюм Ізюмського району Харківської області, представниками збройних сил та інших державних органів Російської Федерації взято під контроль будівлі і споруди, що забезпечують діяльність органів державної влади України з метою перешкоджання їх нормальній роботі, а також створено незаконні органи влади та окупаційні адміністрації. 
Після незаконного вторгнення на територію України та окупації частини території України, зокрема м. Ізюм Ізюмського району Харківської області, представниками збройних сил та інших державних органів Російської Федерації взято під контроль будівлі і споруди, що забезпечують діяльність органів державної влади України з метою перешкоджання їх нормальній роботі, а також створено незаконні органи влади та окупаційні адміністрації, в тому числі «Управление внутренних дел Временной гражданской администрации Харьковской области», положення про яке було затверджено 05 липня 2022 року головою «Временной гражданской администрации Харьковской области».
Крім того, 18 липня 2022 року відповідно до наказу голови «Временной гражданской администрации Харьковской области» ОСОБА_7 «Временная гражданская администрация Харьковской области» перейменована на «Военно-гражданскую администрацию Харьковской области», у зв`язку з чим вказаний незаконний правоохоронний орган «Управление внутренних дел Временной гражданской администрации Харьковской области» як її структурний підрозділ змінив свою назву на «Управление внутренних дел Военно-гражданской администрации Харьковской области».
Так, у період не пізніше 28 липня 2022 року (точну дату та час встановити не виявилось можливим), представниками окупаційних органів влади на території м. Ізюм Ізюмського району Харківської області створено підрозділ незаконного правоохоронного органу, а саме «Изюмское отделение народной милиции Управления внутренних дел Военно-гражданской администрации Харьковской области». 
У громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території м. Ізюм Ізюмського району Харківської області, у період часу не пізніше 28 липня 2022 року виник злочинний умисел, направлений на добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, а саме зайняття посади оперуповноваженого карного розшуку у незаконному правоохоронному органі т. зв. «Изюмском отделении полиции Управления внутренних дел Военно-гражданской администрации Харьковской области».
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_5 , у не встановлений час, проте не пізніше 02 серпня 2022 року, добровільно прибув за місцем знаходження вказаного підрозділу незаконного правоохоронного органу, створеного на тимчасово окупованій території, за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Соборна, буд. 50 (місце розташування т. зв. «Изюмского отделения полиции Управления внутренних дел Военно-гражданской администрации Харьковской области») з метою працевлаштування, та розпочав оформлення документів для зайняття посади «оперуповноваженого карного розшуку» у вказаному незаконному правоохоронному органі. 
Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, не пізніше 2 серпня 2022 року (більш точний час в ході не встановлений) ОСОБА_5 був призначений на посаду «оперуповноваженого карного розшуку» у незаконному правоохоронному органі - т. зв. «Изюмском отделении полиции Управления внутренних дел Военно-гражданской администрации Харьковской области». 
Після зайняття вказаної посади ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію свого кримінального протиправного умислу, у період з 02 серпня 2022 року (більш точний час не встановлений) по 29 серпня 2022 року виконував покладені окупаційною владою обов`язки «оперуповноваженого карного розшуку» на вказаній посаді, зокрема приймав заяви від місцевих жителів, відбирав пояснення у свідків, складав протокол огляду місця події. 
В подальшому, у невстановлений час, проте не раніше 29 серпня 2022 року ОСОБА_5 добровільно звільнився з посади оперуповноваженого карного розшуку в т.зв. «Изюмском отделении полиции Управления внутренних дел Военно-гражданской администрации Харьковской области». 
В подальшому, починаючи з 08 вересня 2022 року незаконний правоохоронний орган т.зв. «Изюмское отделение полиции Управления внутренних дел Временной гражданской администрации Харьковской области» (який з 18.07.2022 перейменований на «Управление внутренних дел Военно-гражданской администрации Харьковской области») припинило свою діяльність у зв`язку з деокупацію м. Ізюм Ізюмського району Харківської області.
Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, тобто у добровільному зайнятті громадянином України у період з 02 серпня 2022 року – 29 серпня 2022 року посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.
Допитаний обвинувачений ОСОБА_5 на початку розгляду справи свою провину не визнавав, проте в подальшому визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення у повному обсязі, підтвердивши обставини, викладені у обвинувальному акті, у вчиненому розкаявся.
Даючи оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_5 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони послідовні, об`єктивно відображають обстановку і обставини скоєння обвинуваченим кримінального правопорушення, пояснюють мотив скоєного, підстав для самообмови судом не встановлено.
Суд зі згоди прокурора, обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника, відповідно до частини 3 статті 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений зміст цих обставин, не оспорює їх, і не наполягає на дослідженні всіх доказів у справі, у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку обвинувачений буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Аналізуючи представлені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_5 та кваліфікує його дії за частиною 7 статті 111-1 Кримінального кодексу України, тобто у добровільному зайнятті громадянином України у період з 02.08.2022 року по 29.08.2022 року посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.
Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 встановлено, що останній є громадянином України, неодруженим, на час вчинення злочину офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не є інвалідом, має батьків, які є інвалідами, раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання, характеризується задовільно.
Відповідно до статті 66 Кримінального кодексу України, обставиною, що пом`якшує відповідальність ОСОБА_5 , суд визнає щире каяття.
Відповідно статті 67 Кримінального кодексу України, обставиною, що обтяжує відповідальність ОСОБА_5 , судом не встановлено. 
При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує характер і ступінь важкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до статті 12 Кримінального кодексу України відноситься до особливо тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.
При цьому також суд враховує, що відповідно до статті 50 Кримінального кодексу України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до частини 2 статті 50 Кримінального кодексу України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог частини 2 статті 65 Кримінального кодексу України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Враховуючи сукупність наведених обставин справи та дотримуючись принципів законності, справедливості, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченого до вчиненого, позицію сторони обвинувачення та враховуючи конкретні обставини справи, а також те, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України відноситься до особливо тяжких злочинів, яким не завдано реальної майнової шкоди, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має батьків інвалідів, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також те, що за приписами статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому покарання відповідно до санкції частини 7 статті 111-1 Кримінального кодексу України, із застосуванням положень статті 69 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті).
Санкцією частини 7 статті 111-1 Кримінального кодексу України передбачено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.
Приймаючи рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати будь-які посади в органах державної влади, суд враховує, що вказане додаткове покарання є обов`язковим у санкції вказаної статті.
Також, суд при прийнятті рішення також враховує правові висновки, викладені у постанові колегії Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №753/18479/16-к (провадження №51-520км18) та постанові колегії Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21.06.2022 по справі №171/869/21 (провадження №51-838км22) в частині можливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, в тому числі і до осіб, які на час вчинення зазначеного кримінального правопорушення не займали офіційно певні посади та не займалися офіційно певною діяльністю, з огляду на положення, передбачені статтею 55 Кримінального кодексу України.
З вказаних правових висновків вбачається, що не є перешкодою для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та обставина, що обвинувачений на момент ухвалення вироку не працює на певній посаді та не проводить діяльність, з використанням можливостей якої (яких) він вчинив кримінальне правопорушення.
В даному випадку суд вважає, що буде справедливим та співмірним призначення додаткового покарання особі, яка визнана винуватою у здійсненні колабораційної діяльності, яке унеможливить певний період часу у майбутньому бути представником державної влади в Україні.
Оскільки, санкція частини 7 статті 111-1 Кримінального кодексу України передбачає основне покарання у вигляді позбавлення волі, а тому суд вважає за можливе не призначати додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.
На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання. Так, у розумінні ЄСПЛ, покарання повинне встановити новий додатковий обов`язок для особи, який випливає з факту вчинення кримінального правопорушення. Автономна концепція поняття «покарання» у практиці ЄСПЛ передбачає, що покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів, а застосування принципу пропорційності дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.
Запобіжний захід, обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.
Витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні відсутні.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов не заявлено.
Відповідно до частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. У зв`язку з чим, суд вважає необхідним скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 01.06.2023 року у справі №953/579/23, провадження №1-кс/953/4001/23.
Керуючись ст.ст. 373,374 КПК України суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 7 статті 111-1 Кримінального кодексу України та призначити покарання із застосуванням статті 69 Кримінального кодексу України у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, а також органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, займатися правоохоронною діяльністю та діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг на строк 10 (десять) років без конфіскації майна.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 24.01.2023 року.
Відповідно до частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 24.01.2023 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Захід забезпечення у кримінальному провадженні у вигляді арешту, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 01.06.2023 року у справі №953/579/23, провадження №1-кс/953/4001/23 – скасувати після набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Головуючий суддя: