ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2026 р. Справа№ 910/1325/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Гаврилюка О.М. 
Майданевича А.Г. 

при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А. 
за участю представників сторін:
від позивача: Бардакова А.О.;
від відповідача: Кондратюк Г.В.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна»
на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 (повний текст ухвали складено 06.04.2026)
у справі №910/1325/26 (судді - Кирилюк Т.Ю.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ботік»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна»
про стягнення 1 136 209,28 грн,-

ВСТАНОВИВ: 

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ботік» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» про стягнення 1 136 209,28 грн, нарахованих на заборгованість, встановлену рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 у справі № 910/8974/25.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ботік» 1 005 051,10 грн пені, 131 158,18 грн інфляційних втрат та 13 634,51 грн. судового збору.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ботік» частково, зменшивши розмір штрафних санкцій та стягнувши за цим позовом суму у розмірі 173 456, 92 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, судом не з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Скаржник зазначає, що заявлені вимоги фактично грунтуються на припущенні про існування заборгованості без належного підтвердження її актуального стану та періоду прострочення.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повного задоволення позовних вимог та відмову у зменшенні розміру штрафних санкцій, неправильно застосувавши норми матеріального права, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України.
Апелянт звертає увагу суду, що нараховані штрафні санкції фактично перевищують розмір реальних збитків і створюють надмірний фінансовий тягар для відповідача, що суперечить принципу пропорційності та компенсаційного характеру неустойки. Нараховані позивачем штрафні санкції є юридично необгрунтованими та економічно непропорційними наслідкам порушення зобов`язання. 
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» та призначено до розгляду на 03.06.2026.
01.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.
Позивач зазначив, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, не надав жодних заперечень щодо суми і періоду заборговності, не надав жодних контррозрахунків.
Крім того, зважаючи на значний період прострочення заборгованості, пред`явлена до стягнення сума пені та інфляційних втрат не є надмірною та є розумною по відношенню до суми основної заборгованості. Нарахована сума пені та інфляційних втрат не може вважатися джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для позивача, та є заходом цивільно-правової відповідальності, спрямованим не на покарання відповідача, а на відновлення майнових інтересів позивача внаслідок їх порушення.
25.05.2026 від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення по справі, відповідно до яких останній зазначив, що загальний обсяг фінансового навантаження на апелянта формується як сукупність санкцій за взаємопов`язаними справами, що підсилює їх непропорційність та фактично призводить до кумулятивного карального ефекту. При цьому, відповідач зазначає, що ним уже здійснено оплату суми основного боргу, що підтверджується платіжними інструкціями, та свідчить про фактичне виконання рішення в частині основної заборгованості. Таким чином, неустойка втратила первинну функцію забезпечення виконання зобов`язання і перетворилася на самостійну фінансову санкцію.
29.05.2026 від позивача до суду надійшли додаткові пояснення по справі, відповідно до яких останній зазначив, що виходячи з мети неустойки, факт сплати основної суми боргу після завершення судових розглядів жодним чином не впливає ані на можливість її стягнення, ані на підстави для її зменшення. До того ж, сплата основної суми боргу відбулася вже після винесення оскаржуваного рішення, відтак суд першої інстанції не міг і не повинен був враховувати дану обставину.
Представник відповідача у судовому засіданні 03.06.2026 підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. Зменшити розмір штрафних санкцій до 173 476, 92 грн.
Представник позивача у судовому засіданні 03.06.2026 заперечував доводи апеляційної скарги та просив суд у її задоволенні вдмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступного.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 28.08.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ботік» в якості постачальника та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» в якості покупця було укладено договір поставки № 384 від 28.08.2024 року (надалі –договір), за умовами якого ТОВ «Компанія «Ботік» зобов`язується поставити і передати у власність покупцю сільськогосподарську продукцію (далі - товар) на умовах, узгоджених з ТОВ «Гранова Україна» і вказаних у договорі та/або в Специфікаціях до договору, а ТОВ «Гранова Україна» зобов`язується здійснити приймання та оплату товару (п. 1.1. договору).

В рамках договору поставки № 384 від 28.08.2024 року та Специфікації № 21 ТОВ «Компанія «Ботік» було поставлено на користь ТОВ «Гранова Україна» товару 2024 року врожаю (пшеницю 3 класу), зокрема:
- за видатковою накладною № 76 від 07.06.2025 року пшеницю 3 клас врожаю 2024 в кількості 440850,00 кг вартістю 3791310,00 грн. без ПДВ відповідно, загальною вартістю 4322093,40 грн з ПДВ;
- за видатковою накладною № 77 від 08.06.2025 року пшеницю 3 клас врожаю 2024 в кількості 525010,00 кг вартістю 4515086,00 грн. без ПДВ відповідно, загальною вартістю 5147198,04 грн з ПДВ;
- за видатковою накладною № 78 від 09.06.2025 року пшеницю 3 клас врожаю 2024 в кількості 411740,00 кг вартістю 3540964,00 грн. без ПДВ відповідно, загальною вартістю 4036698,96 грн з ПДВ;
- за видатковою накладною № 79 від 10.06.2025 року пшеницю 3 клас врожаю 2024 в кількості 302800,00 кг вартістю 2604080,00 грн. без ПДВ відповідно, загальною вартістю 2968651,20 грн з ПДВ;
- за видатковою накладною № 80 від 11.06.2025 року пшеницю 3 клас врожаю 2024 в кількості 382650,00 кг вартістю 3290790,00 грн. без ПДВ відповідно, загальною вартістю 3751500,60 грн з ПДВ;
- за видатковою накладною № 81 від 12.06.2025 року пшеницю 3 клас врожаю 2024 в кількості 488620,00 кг вартістю 4202132,00 грн. без ПДВ відповідно, загальною вартістю 4790430,48 грн з ПДВ.
Всього 2551670,00 кг загальною вартістю 25 016 572,68 грн з ПДВ,
Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» було здійснено часткову оплату поставленого товару на загальну суму 16 855 423, 63 грн.
У зв`язку із порушенням з боку ТОВ «Гранова Україна» строків сплати поставленого товару за договором та Специфікацією № 21 від 28.05.2025, ТОВ «Компанія «Ботік» звернулася за захистом своїх порушених прав до суду.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 у справі № 910/8974/25 позов задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ботік» 8 161 149, 05 грн основної заборгованості, 25 748,14 грн 3% річних, 266 064,13 грн пені, 65 289,19 грн втрат від інфляції та 102 219,01 грн судового збору. Також, судом ухвалено нарахування 3% річних на 8 161 149,05 грн. основної заборгованості, починаючи з 18.07.2025 до моменту виконання рішення суду.
Оскільки мало місце несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань, які виникли на підставі договору поставки від 28.08.2024 № 384 та які встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2026, залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 у справі № 910/8974/25, позивач, з посиланням на приписи статті 625 Цивільного кодексу України та пункту 7.2 договору, звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення з відповідача 1 005 051,10 грн. пені за період з 18.07.2025 по 09.12.2025 та 131 158,18 грн. інфляційних втрат за період з серпня 2025 по грудень 2025.
Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі, в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Враховуючи вищенаведене, рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 у справі № 910/8974/25, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.
Заперечуючи проти позовних вимог апелянт зазначає, що заявлені вимоги фактично грунтуються на припущенні про існування заборгованості без належного підтвердження її актуального стану та періоду прострочення. Суд першої інстанції не встановив та не перевірив чи існувала заборгованість на момент звернення з даним позовом, у якому саме розмірі чи відбулися часткові погашення або інші зміни зобов`язання.
Водночас, колегія суддів не погоджується із даними запереченнями скаржника з огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, заперечуючи проти наявності чи зміни заборгованості саме відповідач повинен довести належними та допустимими доказами, обставини на які він посилається, оскільки існування заборгованості на яку у даній справі позивачем були нараховані пеня і збитки від інфляції вже встановлена у рішенні суду по справі № 910/8974/25.
Однак, апелянт не надав належних та допустимих доказів погашення або часткового погашення заборгованості до винесення оскаржуваного рішення. При цьому, вже в суді апеляційної інстанції скаржник посилається на те, що сплатив суму заборгованості встановлену в рішенні суду по справі № 910/8974/25.
Натомість, як вбачається із поданих до додаткових пояснень ТОВ «Гранова Україна» платіжних інструкцій № 3195 та № 3109 від 21.04.2026 вищевказана заборгованість була погашена вже після винесення рішення суду у даній справі.
Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.
З прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов`язок сторони сплатити кошти, зобов`язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються до їх повного виконання боржником.
Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).
У випадку порушення строків оплати товару, передбачених договором, відповідач на вимогу позивача сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, дійсної на час прострочення, від несплаченої суми, за кожен день прострочення (пункт 7.2 договору).
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зі змісту статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за час прострочення.
Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18.
При цьому, суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахувань. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Нарахування позивачем інфляційних втрат є правом кредитора (позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язання, що наразі допущено відповідачем та водночас є підставою настання для останнього відповідних правових наслідків, в даному випадку передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
Так, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.
Позивач, керуючись статтею 625 Цивільного кодексу України та пунктом 7.2 договору, нарахував та просить стягнути з відповідача, за прострочення останнім виконання зобов`язання щодо оплати за договором, пеню у розмірі 1 136 209, 28 грн, яка нарахована за період часу з серпня 2025 року по грудень 2025 року та інфляційні втрати у розмірі 131 158, 18 грн, які нараховані за період часу з 18.07.2025 по 09.12.2025.
Здійснивши перерахунок пені та інфляційних втрат, в межах періоду розрахунку позивача, колегія суддів встановила, що розрахунок є арифметично вірним.
Водночас, в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, яке обґрунтоване наступним.
Неустойка, яка нараховується за прострочення має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, постанові ВСУ від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22.
Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
У процентному співвідношенні розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій становить 18,30 % від суми основного боргу.
За таких обставин неустойка втрачає свою правову природу як засобу забезпечення виконання зобов`язання та компенсації можливих втрат кредитора і фактично трансформується у інструмент системного отримання доходу.
Більше того, подібний розмір санкцій створює економічно викривлену ситуацію, за якої прострочення виконання зобов`язання стає для кредитора більш вигідним, ніж його належне та своєчасне виконання, оскільки забезпечує отримання додаткового фінансового результату, не пов`язаного із реальними збитками.
Такий підхід прямо суперечить правовій природі цивільно-правової відповідальності, яка має компенсаційний, а не каральний характер, а також порушує принципи розумності, справедливості та пропорційності, оскільки призводить до необґрунтованого збагачення кредитора за рахунок боржника.
Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Аналіз приписів статі 551 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання.
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. 
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та його розмір. Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Великою Палатою Верховного Суду з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення.
У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також п. 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, і встановили її у розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, є обмеження розміру санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій.
Таким чином, правовідносини у справах № 910/1325/26 та № 902/417/18 відрізняються за своїми обставинами, а тому колегія суддів не вбачає підстав для врахування зазначених висновків при розгляді даної справи.
Водночас, колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.
Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Колегією суддів встановлено, що в межах справи № 910/8974/25 за тими ж самими правовідносинами, що і в даній справі вже було стягнуто пеню у сумі 266 064, 13 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 65 289, 19 грн та у сумі 25 748, 14 грн, які нараховуються по дату виконання рішення.
Таким чином, виходячи із загальної суми штрафних санкцій та практики Верховного Суду, а також з урахуванням фактичної тривалості прострочення та відсутності доведених збитків, заявлених позивачем у цій справі, та вже задоволених до стягнення штрафних санкцій у межах справи № 910/8974/25, колегія суддів приходить до висновку щодо неспівмірності заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені, а тому зменшує розмір пені до 173 476, 92 грн.
Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів зазначає, що у прохальній частині апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 у даній справі повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ботік» частково, зменшивши розмір штрафних санкцій до 173 476, 92 грн.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу, тому не підлягають зменшенню.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апелянта про зменшення штрафних санкцій та стягнення за цим позовом суми у розмірі 173 476, 92 грн, слід розуміти як вимоги про зменшення до вказаного розміру саме пені.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» частково знайшли своє підтвердження у зв`язку із чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва підлягає змінні в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені. 
Судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанцій підлягають розподілу у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

У Х В А Л И В:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 у справі № 910/1325/26 задовольнити частково. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 у справі №910/1325/26 змінити в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені у сумі 1 005 051, 10 грн.
3. Викласти п. 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15; код ЄДРПОУ 44868696) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ботік» (64653, Харківська обл., Лозівський район, с. Веселе (колишня Смирнівська с/р), Лозівська територіальна громада, вул. Абрикосова, 4; код ЄДРПОУ 21172627) 173 476, 92 грн пені та 131 158, 18 грн інфляційних витрат, 3 655, 41 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. В іншій частині позовних вимог відмовити».
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ботік» (64653, Харківська обл., Лозівський район, с. Веселе (колишня Смирнівська с/р), Лозівська територіальна громада, вул. Абрикосова, 4; код ЄДРПОУ 21172627) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранова Україна» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15; код ЄДРПОУ 44868696) 14 968, 43 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва
6. Матеріали справи № 910/1325/26 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя В.В. Сулім 

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич

Дата підписання 04.06.2026