П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/18282/24	

Перша інстанція суддя Пекний А.С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Яковлєва О.В.,
суддів Коваля М.П. Крусяна А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року, апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Офісу Генерального прокурора, а саме: 
- визнання протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 , передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення за період з 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року;
- зобов`язання Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення за період з 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року частково задоволено позов, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року включно;
- зобов`язано Офіс Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), РНОКПП НОМЕР_1 ) передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) грн.
Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення, в частині висновку про відмову у задоволенні позову, прийнявши нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги позивача обґрунтовано тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, невірно обрав спосіб захисту порушених прав позивача, оскільки суд, з метою ефективного захисту прав позивача, мав зобов`язати суб`єкта владних повноважень нарахувати та виплатити позивачу спірну щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою КМУ № 889, у конкретно визначеному розмірі, а саме в розмірі місячного грошового забезпечення.
В свою чергу, Офісом Генерального прокурора подано відзив на отриману апеляційну скаргу позивача, у якому зазначено про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

З іншого боку, не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року та додатковим рішенням від 12 грудня 2025 року, відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги відповідача на рішення суду обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту пропуску позивачем встановлених КАС України строків звернення до суду.
Також, відповідач зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов помилкового висновку, що встановлена постановою КМУ № 889 щомісячна додаткова грошова винагорода військовослужбовцям Збройних Сил України підлягала виплаті прокурорам військової прокурати, оскільки оплата праці останніх унормована нормами спеціального законодавства, які не передбачали відповідної виплати.
Крім того, з доводів апеляційної скарги відповідача вбачається, що відсутність обрахованого судом розміру спірної виплати унеможливлює належне виконання рішення суду, зокрема у примусовому порядку.
В свою чергу, вимоги апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суду обґрунтовано тим, що судом першої інстанції помилково здійснено розподіл понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, не врахувавши недоліки наданих позивачем документів щодо підтвердження розміру понесених ним судових витрат, а також незначну складність даної справи.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року не підлягає зміні чи скасуванню, а додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року підлягає зміні, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 2011 року безперервно працював (проходив військову службу) на прокурорсько-слідчих посадах органах прокуратури, військової прокуратури.
Наказом Міністра оборони України від 02 вересня 2014 року № 512 з ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років та відряджено його до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 3 вересня 2014 року №145к старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено прокурором відділу представництва інтересів громадян і держави у судах військової прокуратури Південного регіону України, зараховано до списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, постановлено на всі види забезпечення та визначено таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 03 вересня 2014 року.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 12 грудня 2014 року №145к старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу організації представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері військової прокуратури Південного регіону України з 09 грудня 2014 року, звільнивши його з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави у судах військової прокуратури Південного регіону України.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 10 квітня 2015 року №245к капітана юстиції ОСОБА_1 з 10 квітня призначено на посаду старшого прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України, звільнивши його з посади прокурора відділу організації представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері військової прокуратури Південного регіону України.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 07 липня 2015 року №468к капітана юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України та призначено на посаду прокурора цієї ж прокуратури Південного регіону України, постановлено на всі види забезпечення та визначено таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 25 вересня 2015 року №759к капітана юстиції ОСОБА_1 звільнено з 25 вересня 2015 року з посади прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби у розпорядження військового прокурора сил антитерористичної операції.
Наказом військового прокурора сил антитерористичної операції від 01 жовтня 2015 року №67к капітана юстиції ОСОБА_1 призначено старшим слідчим слідчого відділу військової прокуратури сил антитерористичної операції.
Наказом Генерального прокурора України від 2 березня 2017 року №94-вк капітана юстиції ОСОБА_1 призначено з 10 березня 2017 року заступником військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України.

Наказом Міністра оборони України від 16 лютого 2021 року відповідно до пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ та пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підполковника юстиції ОСОБА_1 , заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Наказом Генерального прокурора від 11 березня 2021 року №133к, керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», пунктом 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», підполковника юстиції ОСОБА_1 з 14 березня 2021 року звільнено з посади заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України.
Наказом виконувача обов`язків керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 12 березня 2021 року №184к, керуючись статтями 11, 17, 51 Закону України «Про прокуратуру», пунктом 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», пунктом 14 статті 10-1, пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист і військову службу», пунктами 242, 245 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, підполковника юстиції ОСОБА_1 з 14 березня 2021 року виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також судом встановлено, що відповідачем у період з 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення, яка передбачена п. 1 постанови КМУ № 889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».
В свою чергу, 16 травня 2024 року позивач письмово звернувся до Офісу Генерального прокурора щодо нарахування та виплати йому зазначеної щомісячної додаткової грошової винагороди та просив:
- нарахувати та виплатити за період 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року визначену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року щомісячну додаткову грошову винагороду; 
- виплату здійснити на банківський рахунок позивача;
- надати оновлений розрахунок (довідку) складових та розміру мого грошового забезпечення за період з 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року, з урахуванням визначеної постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року щомісячної додаткової грошової винагороди.
Звернення надійшло Офісу Генерального прокурора 16 травня 2024 року (вх.№ 113223-24).
У відповідь на звернення Офіс Генерального прокурора листом № 21-1036ВИХ-24 від 07 червня 2024 року повідомив позивача про те, що накази про встановлення розміру щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою № 889, у 2015-2017 роках не видавалися у зв`язку з відсутністю законодавчих підстав для їх видання і за таких умов здійснити нарахування та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, які відряджені до державних органів, установ та організацій, які не входять до складу Збройних Сил України, зокрема військовим прокурорам органів прокуратури України, не є можливим, у тому числі і позивачу.
Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.
За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції зроблено висновок про часткове задоволення позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин позивач мав право на отримання спірної виплати, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 4 ст. 27 ЗУ «Про прокуратуру» (чинна на момент існування спірних правовідносин), військовими прокурорами призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту, за умови укладення ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі.
Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ч. 2 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Згідно ч. 8 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» (чинна на момент існування спірних правовідносин), грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.
В свою чергу, відповідно до п. 4-1 постанови КМУ від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (чинна на момент існування спірних правовідносин), грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
Згідно ч. 4 ст. 83 ЗУ «Про прокуратуру», на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно ч. 4 ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Між тим, постановою КМУ від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - постанова КМУ № 889), зокрема пунктом 1, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду
1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року- у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення:
5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Згідно п. 2 постанови КМУ № 889, граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Колегією суддів встановлено, що предметом позову у даній справі є оскарження допущеної Офісом Генерального прокурора бездіяльності щодо нарахування та виплати позивачу, як військовослужбовцю військової прокуратури, щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої положеннями постанови КМУ № 889.
В даному випадку, як встановлено судом першої інстанції, позивачу не виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена положеннями постанови КМУ № 889, у період проходження служби у військовій прокуратурі з 01 жовтня 2015 року по 09 березня 2017 року.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції зроблено висновок, що позивач має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої положеннями постанови КМУ № 889, без визначення судом її розміру.

Між тим, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову, у межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Так, застосовуючи положення ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 83 ЗУ «Про прокуратуру», у взаємозв`язку з положеннями ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року (справа № 640/19556/18) сформовано висновок, що військовослужбовці військової прокуратури проходять військову службу особливого характеру, відповідно до законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
При цьому, Верховний Суд дійшов висновку, що визначення у ч. 8 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» складу грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах на підставі цього Закону, тобто із визначенням посадового окладу відповідно до прокурорсько-слідчої посади, не звільняє відповідача від обов`язку здійснювати виплату складових грошового забезпечення, зокрема, надбавки за вислугу років, відповідно до положень законодавчих актів про військову службу.
В свою чергу, повертаючись до обставин даної справи, з урахуванням зазначених висновків Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що військовослужбовці військових прокуратур у своїй діяльності керуються ЗУ «Про прокуратуру», одночасно проходячи військову службу особливого характеру згідно ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для військовослужбовців. 
Тобто, на військовослужбовців військової прокуратури поширюється законодавчі акти про військову службу, які регулюють порядок призначення, проходження, звільнення з військової служби, у тому числі приписи постанови КМУ № 889.
Між тим, зі змісту постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.
Відповідні висновки колегії суддів узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 березня 2026 року (справа № 420/15636/23).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у цій частині.

При цьому, колегія суддів не приймає доводів апеляційної скарги суб`єкта владних повноважень про необхідність застосування до спірних правовідносин наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду, передбачених ст. 123 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
В даному випадку, на переконання колегії суддів, спірні правовідносини виникли у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці за час проходження позивачем військової служби.
Тому, строк звернення до суду з даним адміністративним позовом встановлено у ст. 233 КЗпП України.
Між тим, з аналізу вищевикладених норм права та хронології їхньої зміни вбачається, що станом на момент існування спірних правовідносин право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати не обмежувалось будь-яким процесуальним строком.
В свою чергу, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01 липня 2022 року, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, обмежено право на звернення до суду для вирішення трудового спору тримісячним строком.
При цьому, з огляду на принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що поширення дії ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції ЗУ № 2352-IX від 01 липня 2022 року, можливе тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Тобто, до 19 липня 2022 року строк звернення з позовом до суду про стягнення заробітної плати не був обмежений будь-яким строком.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2023 року, яку залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, у справі № 260/3564/22.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга суб`єкта владних повноважень, у межах зазначених доводів, на рішення суду першої інстанції, задоволенню не підлягає.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, мав зобов`язати суб`єкта владних повноважень нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою КМУ № 889, саме в розмірі місячного грошового забезпечення, а також доводів апеляційної скарги відповідача про те, що відсутність обрахованого судом розміру спірної виплати унеможливлює належне виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.
Так, з аналізу положень постанови КМУ № 889 вбачається, що обов`язок визначення розміру щомісячної грошової допомоги законодавством покладено на відповідача та належить до сфери його повноважень.
Для цілей розгляду цієї справи під оціночними повноваженнями слід розуміти такі повноваження суб`єкта владних повноважень, за яких нормативне регулювання допускає визначення конкретного показника у встановлених межах або вибір одного з кількох юридично допустимих варіантів рішення з урахуванням передбачених критеріїв.
Наявність такого оціночного елемента не означає довільності: відповідні повноваження реалізуються в межах компетенції, мети та критеріїв, визначених нормативними приписами, і підлягають судовому контролю щодо дотримання цих меж та недопущення свавільного застосування. У цьому контексті суд також ураховує, що процесуальне законодавство пов`язує можливість зобов`язання відповідача до прийняття рішення конкретного змісту з наявністю чи відсутністю у нього права діяти на власний розсуд.
За обставин цієї справи повноваження відповідача щодо спірної виплати можуть містити обмежений оціночний елемент, який полягає не у вирішенні питання про вчинення чи невчинення дій щодо нарахування, а у первинному визначенні (індивідуалізації) конкретного розміру додаткової винагороди в межах установленої верхньої межі («не більше місячного грошового забезпечення») та з урахуванням нормативно визначених критеріїв. Такий оціночний елемент реалізується шляхом встановлення фактичних даних, що мають значення для нарахування, застосування до них передбачених критеріїв і здійснення первинного розрахунку суми, що підлягає нарахуванню.
Визначення конкретного розміру спірної додаткової винагороди віднесено до компетенції відповідача та здійснюється з урахуванням критеріїв, установлених нормативним регулюванням. За змістом підпункту 2 пункту 1 Постанови № 889 така винагорода виплачується у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, тобто її розмір не є фіксованим і підлягає індивідуальному визначенню.
При цьому, з огляду на обставини цієї справи, за яких відповідач не здійснив нарахування та виплату спірної винагороди й одночасно заперечує право позивача на таку виплату, саме на відповідача покладається обов`язок первинно визначити (обчислити) її розмір і прийняти відповідне рішення про нарахування. За відсутності такого рішення та розрахунку вимога про стягнення винагороди у максимальному розмірі (100%) не дає суду можливості перевірити обґрунтованість заявленої до стягнення суми.
За таких умов у цій справі спір щодо розміру виплати набуває предметності після нарахування відповідачем конкретної суми, тоді як за відсутності нарахування предметом судового контролю є правомірність невчинення відповідачем дій щодо нарахування і виплати та, за наявності підстав, обов`язок здійснити відповідне нарахування.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату спірної винагороди саме у максимальному розмірі (в розмірі місячного грошового забезпечення), оскільки такий розмір підлягає індивідуальному визначенню відповідачем за встановленими критеріями. 
Відповідні висновки колегії суддів узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 березня 2026 року (справа № 420/15636/23).
Враховуючи викладене, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача на рішення суду першої інстанції щодо необхідності визначення розміру спірної виплати задоволенню не підлягає.

З іншого боку, перевіряючи законність та обґрунтованість додаткового рішення, яким здійснено розподіл частини понесених судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, з аналізу вищевикладених норм процесуального права вбачається, що суд, який ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення для розподілу понесених сторонами судових витрат.
В даному випадку, за наслідком задоволення вимог позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність ухвалення додаткового рішення для стягнення на користь позивача понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до поданої позивачем заяви.
При цьому, колегією суддів встановлено, що позивач, подаючи до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового судового рішення, бажав здійснити розподіл понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, загальним розміром 6 000,00 грн.
Між тим, перевіряючи правильність здійснення судом розподілу понесених позивачем судових витрат у цій частині, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сторони у справі, крім суб`єктів владних повноважень, мають право на розподіл понесених витрат на професійну правничу допомогу.
При цьому, колегія суддів зазначає, що суд за наслідком розгляду справи не зобов`язаний відшкодовувати усі задекларовані позивачем судові витрати за рахунок суб`єкта владних повноважень.
В свою чергу, розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі та затраченому адвокатом часу.
Крім того, розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути співмірним із складністю справи.
Між тим, як вбачається із зібраних матеріалів справи, на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду угоду про надання професійної правничої допомоги від 07 грудня 2023 року, додаток до угоди від 07 грудня 2023 року, з визначенням вартості послуг, рахунок-фактуру № 7-2024 від 23 вересня 2024 року, квитанцію № 191337766 від 23 вересня 2024 року, акт виконаних робіт № 7/2024 від 23 вересня 2024 року.
Згідно зазначених документів вбачається, що адвокатом надано наступні послуги:
- складання позовної заяви та подання до суду (опрацювання судової практики, узагальнення та аналіз матеріалів, підготовка позовної заяви та додатків, подання позову до суду) від 11 червня 2024 року по справі 420/18282/24 (вартість 5 000,00 грн);
- складання та подання до суду відповіді на відзив від 08 липня 2024 року по справі № 420/18282/24 (вартість 1 000,00 грн);
В свою чергу, враховуючи зміст та обсяг вищеописаних послуг, відсутність калькуляції затраченого адвокатом часу, незначну складність даної справи, а також факт часткового задоволення позовних вимог, з урахуванням заперечень суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає завищеним обрахований судом першої інстанції розмір належних до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а як наслідок вважає, що позивач має право на відшкодування частини понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, розміром 3028,00 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити додаткове рішення суду першої інстанції, змінивши (зменшивши) розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, які піддягають стягненню на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 139, 252, 308, 311, 315, 316, 317 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року - без змін.
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року задовольнити частково.
Змінити додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року, шляхом зменшення суми витрат на професійну допомогу, які підлягають стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 до 3028,00 (три тисячі двадцять вісім) грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		О.В. Яковлєв	
Судді	  	М.П. Коваль   А.В. Крусян