Справа № 420/29555/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" на підставі поданого рапорту;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) необхідність здійснювати постійний догляд за батьком з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивача призвано до лав Збройних сил України згідно Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 р. №69/2022. Наразі позивач проходить військову службу на посаді майстра 3 відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу протидії екіпажам безпілотних літальних апаратів противника батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби у батька позивача - ОСОБА_2 - погіршився стан здоров`я, він має першу групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду. У зв`язку з наведеним, позивачем 26.06.2025 р. подано рапорт на звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". До рапорту долучено відповідні документи на підтвердження групи інвалідності стану здоров`я та потреби у догляді, стосовно відсутності інших осіб які можуть здійснювати догляд подано відповідний акт обстеження сімейного стану військовослужбовця. За результатами розгляду рапорту позивача командуванням Військової частини НОМЕР_1 не прийнято позитивного рішення. Жодного конкретного правового обґрунтування мотивів відмови у звільненні не надано. Повністю проігноровано той факт, що військовослужбовцем виконано вимоги законодавства стосовно доведення відсутності інших осіб першого та другого ступеня споріднення, які здійснюють або можуть здійснювати відповідний догляд. Позивач вважає дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби відповідно до п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами протиправними та такими, що порушують його законні права та інтереси, тому звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою від 01.09.2025 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.
08.09.2025 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що командуванням військової частини НОМЕР_1 не погоджено вказаний рапорт та надано письмову відповідь № 2368/18175 від 07.07.2025 р. у зв`язку з тим, що: позивачем не дотримано вимог Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерстві оборони України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. № 531; позивачем не доведено відсутність інших родичів першого чи другого ступенів споріднення у ОСОБА_2 . Зазначає, що зміст рапорту від 26.06.2025 р. не відповідає вимогам п.233 розділу ХІІ Положення №1153/2008, оскільки не вказано передбаченої нормами п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII конкретної правової підстави для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. У даному випадку такою правовою підставою є норма абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України №2232-XII. Крім того, за змістом рапорту від 26.06.2025 р. за вх. № 22212 не висловлена "думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю", не визначений "районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця", як того вимагає норма п.233 розділу ХІІ Положення № 1153/2008. В свою чергу, на підставі вищевикладеного, приведені вище недоліки рапорту від 26.06.2025 р. за вх. № 22212 є самостійною підставою для відмови у його задоволенні, як такого, що не відповідає вимогам п.233 розділу ХІІ Положення № 1153/2008. Також позивач на підтвердження відсутності родичів першого та другого ступенів споріднення у ОСОБА_2 , не надав жодного належним чином завіреного документа. Зокрема, позивач не додає витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст.126, 133, 135 Сімейного кодексу України стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який потребує постійного стороннього догляду. Натомість заява ОСОБА_2 від 14.10.2024 р. за реєстр. № 1686 не має доказового значення. З огляду на вказане, вважає відмову у звільненні з військової служби правомірною, а позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають. 
Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки від сторін не надходило заяв про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.
Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 на посаді майстра 3 відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу протидії екіпажам безпілотних літальних апаратів противника батальйону безпілотних систем.
26.06.2025 р. позивач звернувся до відповідача із рапортом за реєстр. №22212, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю І групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. 
Разом із рапортом позивач надав наступні документи:
- копію Акту обстеження сімейного стану військовослужбовця, затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 № 1 від 19.05.2025 р., згідно якого єдиною особою, яка може здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 є син;
- копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 № 2 виданого 21.01.1984 р.;
- копію Акту про підтвердження факту постійного проживання та догляду, складеного сусідами ОСОБА_3 23.08.2024 р., за яким за ним догляд до червня 2022 року здійснював син ОСОБА_1 ; 
- копію картки платника податків ОСОБА_2 бланк № 1412-23-00993 виданого 12.06.2023 р.;
- копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 НОМЕР_2 виданого 02.10.2024 р.;
- копію свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_3 від 16.10.2024 р.;
- копію довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією 12 ААД № 072579 від 18.07.2024 р., згідно якої ОСОБА_2 має першу групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково; 
- копію паспорту ОСОБА_2 НОМЕР_4 Виданого 15.05.2025 року;
- копію Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00047527932 сформованого 17.10.2024 р. стосовно ОСОБА_1 ;
- копію Висновку АЕК спеціалізована онкологічна № 2614 від 19.08.2024 р., за яким ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду; 
- копію нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 № 1686 від 14.10.2024 р., за якою останній заявив, що на даний час у зареєстрованому шлюбі як на території України та і за її межами не перебуває; ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу; у цивільно-шлюбних відносинах не перебуває; рішення суду про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, нотаріально посвідченого договору про сумісне проживання щодо нього нема. 
Листом від 07.07.2025 р. № 18175 відповідач за результатами розгляду рапорту позивача повідомив, що приймаючи до уваги невідповідність змісту рапорту від 26.06.2025 р. за вх.№ 22212 вимогам п.233 розділу ХІІ Положення №1153/2008, відсутність у додатках до цього рапорту належних, достовірних, достатніх та допустимих в розумінні норм ч.1 ст.6 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" від 01.07.2010 р. № 2398-VI, п.3.2 розділу III Інструкцій ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.07.2008 р. № 1269/5, доказів відсутності у особи інвалідністю інших, крім сина, членів сім`ї першого (батьків, її чоловіка або дружини дітей, у тому числі усиновлених) чи другого (рідних братів, сестер та онуків) ступеню споріднення, командування військової частини НОМЕР_1 не вбачає наявності передбачених п/п "г" п.2 ч.4, абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ підстав та умов для звільнення ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку з чим доходить висновку про відсутність підстав для задоволення рапорту від 26.06.2025 р. за вх. № 22212.
Вважаючи дії щодо відмови у звільненні з військової служби протиправними, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1, 2 ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
У силу ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Пунктом 20 ч.1 ст.106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р., який діє досі.
Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 р. "Про загальну мобілізацію" постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби регулюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Частинами 1, 2 ст.1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 6 ст.2 Закону № 2232-ХІІ визначено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону № 2232-ХІІ).
За пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану на підставах, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану з підстав необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Таким чином, для звільнення військовослужбовця за вищезазначеною обставиною повинні бути дотримані наступні умови:
- за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи, яка потребує постійного догляду;
- за умови, коли особа з інвалідністю І чи ІІ групи потребує постійного догляду.
Судом встановлено, що позивач 26.06.2025 р. звернувся до відповідача із рапортом №1686 про звільнення з військової служби на підставі п.3 ч.12 ст.26 Закону № 2232-ХІІ. 
Листом від 07.07.2025 р. № 18175 відповідач відмовив у задоволенні рапорту, вказавши на недотримання позивачем вимог Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерстві оборони України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. №531 та не доведеність відсутності інших родичів першого чи другого ступенів споріднення у ОСОБА_2 .
Аналізуючи наведені підстави відмови у звільненні з військової служби позивача, суд враховує таке.
Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008). 
Відповідно до п.12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Пунктом 233 Положення № 1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. № 531, який набрав чинності 08.08.2024 р., затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (далі - Порядок № 531).
Згідно п.1-4, 7 розділу ІІІ Порядку № 531 у паперовому рапорті військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок "Рапорт"; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
Забороняється: 1) встановлювати будь-які інші вимоги щодо форми та змісту паперового рапорту, що не передбачені цим Порядком, у тому числі стосовно: подання рапортів з окремих питань виключно написаними власноруч або друкованим способом; недотримання вимог щодо розміру полів, відступів, шрифтів, кольору чорнила чи друку, розміру та якості паперу тощо, які не передбачені цим Порядком; наявності граматичних, синтаксичних чи інших помилок, які не впливають на суть рапорту; 2) відмовляти у розгляді рапорту у разі відсутності доданих документів або інформації, які є або повинні бути в наявності у розпорядженні командира (начальника), створюються/формуються/видаються самим підрозділом та/або можуть бути витребувані підрозділом в іншого підрозділу та/або відповідного закладу охорони здоров`я тощо; 3) вимагати від військовослужбовця попереднього усного погодження паперового або електронного рапорту із безпосереднім або прямим командиром (начальником) перед його фактичним поданням відповідно до положень цього Порядку; 4) відмовляти у прийнятті (реєстрації) власноруч написаних рапортів військовослужбовців.
Матеріалами адміністративної справи підтверджено, що однією із підстав для відмови у задоволенні рапорту позивача стало недотримання ним вимог Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерстві оборони України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. № 531, а саме: не вказано передбаченої нормами п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII конкретної правової підстави для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а також не висловлена "думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю", не визначений "районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця". 
Суд вважає таку позицію відповідача помилковою, оскільки п.7 розділу ІІІ Порядку № 531, суб`єкту владних повноважень забороняється встановлювати будь-які інші вимоги щодо форми та змісту паперового рапорту, які не передбачені цим Порядком, у тому числі стосовно наявності граматичних, синтаксичних чи інших помилок, які не впливають на суть рапорту. 
Оцінюючи зміст поданого позивачем рапорту від 26.06.2025 р., суд приходить до висновку, що його текстовий виклад дає змогу чітко та однозначно визначити підставу звернення військовослужбовця, а саме - звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю I групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Також суд відхиляє доводи щодо недотримання вимог п.233 Положення № 1153/2008 через відсутність у рапорті волевиявлення щодо служби в запасі та вказівки на районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. Як свідчать матеріали справи, рапорт позивача від 26.06.2025 р. підписано заступником командира батальйону без жодних зауважень чи вказівок на недостатність відомостей чи документів. Наведене, на думку суду, свідчить про первинне прийняття рапорту як такого, що містить достатній обсяг інформації для його подальшого розгляду по суті військовою частиною. Крім того, суд зауважує, що якщо відповідач вважав, що відсутність у рапорті відомостей про бажання проходити службу в резерві чи назви конкретного ТЦК та СП заважає процедурі звільнення, він мав процесуальну можливість уточнити ці дані у позивача або застосувати механізм п.4 розділу ІІІ Порядку № 531, вказавши на необхідність доопрацювання рапорту.
Ще однією підставою для відмови позивачу у задоволенні рапорту стало те, що позивачем, на думку відповідача, не доведено відсутність у ОСОБА_2 - особи з інвалідністю І групи, інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які могли б здійснювати постійний догляд за нею, або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. При цьому, жодних доводів про недоведеність потреби постійного догляду за батьком позивача відповідачем у листі від 07.07.2025 р. № 18175 не наведено та в ході судового розгляду під сумнів не ставилось. 
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 р. № 170.
Згідно п.14.30 Інструкції № 170 під час дії особливого періоду, періоду проведення мобілізації та дії воєнного стану, за наявності підстав для звільнення з військової служби через сімейні обставини або інших поважних причин, визначених абзацами дванадцятим, чотирнадцятим, п`ятнадцятим пункту 2 та абзацами тринадцятим, чотирнадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військовослужбовець особисто, за підпорядкованістю, подає на ім`я командира (начальника) військової частини або керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки за задекларованим / зареєстрованим місцем проживання / перебування особи, за якою здійснює або здійснюватиме постійний догляд, рапорт (заяву) за формою, визначеною у додатку 22 до цієї Інструкції. До рапорту (заяви) додаються документи, що підтверджують право на звільнення (зазначені в підпунктах 22, 25 - 28 пункту 5 додатку 19 до цієї Інструкції), або копії таких документів, засвідчених в установленому порядку.
Перелік осіб які відносяться до членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення зокрема визначений у пп.14.1.263 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Відповідно до пп.14.1.263 п.14.1 ст.14 ПК України членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені. Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Як встановлено судом, на підтвердження відсутності інших родичів першого та другого ступенів споріднення у батька, позивач додав до рапорту вичерпний, на його думку, пакет документів: копії свідоцтва про народження, акту обстеження сімейного стану військовослужбовця, затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 № 1 від 19.05.2025 р., акту про підтвердження факту постійного проживання та догляду, складеного сусідами ОСОБА_3 23.08.2024 р., нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 № 1686 від 14.10.2024 р., свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_3 від 16.10.2024 р.
Водночас абзацом другим пункту 14.30 Інструкції № 170 чітко визначено алгоритм дій самого командування: після отримання від військовослужбовця рапорту командир військової частини зобов`язаний надіслати у триденний строк запит до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для проведення перевірки сімейного стану.
Крім того, відповідно до 1.3 розділу I Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 24.07.2008 № 1269/5 на запити фізичних осіб та державних органів, органів місцевого самоврядування (їх посадових осіб), а також шляхом безпосереднього доступу посадових осіб державних органів, нотаріусів до Реєстру у випадках, передбачених законом, з Реєстру видаються (отримуються) такі форми витягів:
а) витяг з Реєстру, що містить окремі відомості певного актового запису цивільного стану, зміни та іншу інформацію, унесену до нього, або відомості про відсутність такого запису;
б) повний витяг з Реєстру, що містить усі відомості певного актового запису цивільного стану, зміни та іншу інформацію, унесену до нього, або відомості про відсутність такого запису.
(через механізм направлення запитів до ТЦК та СП та отримання відповідних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян).
Аналіз наведених правових норм у їх системному зв`язку дає підстави для висновку, що обов`язок щодо остаточного з`ясування та перевірки родинних зв`язків особи, яка потребує догляду, покладено саме на відповідача. Останній після отримання рапорту позивача від 26.05.2025 р. у триденний строк повинен був надіслати запит на перевірку сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки або ініціювати процедуру отримання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. 
Суд зауважує, що правомірною підставою для відмови у задоволенні рапорту з огляду на наявність інших родичів першого чи другого ступеня споріднення міг слугувати виключно той факт, якщо б за результатами проведеної військовою частиною перевірки інформація позивача про відсутність таких осіб не підтвердилась, тобто було б достеменно встановлено наявність інших працездатних осіб, зобов`язаних за законом здійснювати догляд).
Разом з тим, відповідач, володіючи повноваженнями на отримання офіційної інформації з державних реєстрів та залучення ТЦК та СП, самостійну перевірку сімейний стан батька позивача не здійснив, а тому посилання військової частини на формальне не доведення позивачем цих обставин є безпідставним та не може бути підставою для відмови у реалізації його права на звільнення з військової служби.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", що викладені у листі 07.07.2025 р. № 18175 є протиправними.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким звільнити з військової служби позивача на підставі п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", суд зазначає наступне. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з п.1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 р. № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Таким чином, належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт позивача від 26.06.2025 р. за вх. №22212 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. 
Позивач звільнений від сплати судового збору, інших витрат не поніс, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково. 
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) від 26.06.2025 р. за вх. №22212 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко