Номер провадження: 22-ц/813/253/26 
Справа № 579/1847/22
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Сенс Банк»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сільницький Ігор Володимирович
на рішення Київського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2023 року
за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом у якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 у порядку ст. 625 ЦК України 184505,47 грн як заборгованість за кредитним договором № 2006/686-Ф03.7/13 від 30.08.2006 року.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Київський районний суд міста Одеси рішенням від 01 грудня 2023 року позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» грошову суму 112750,47 грн та судові витрати 1690,99 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав судове рішення щодо сплати грошових коштів, у зв`язку з чим позивач набув право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Разом з тим, врахувавши положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо звільнення від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, на період дії воєнного стану, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних лише за період з 19.07.2019 року по лютий 2022 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сільницький Ігор Володимирович, звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що рішення суду про часткове задоволення позовних вимог, постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та з неповним з`ясуванням обставин справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи № 522/21172/14-ц, рішення в якій стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором від 13.08.2006 року.
Судом першої інстанції не надано оцінки доказам наданим відповідачем на підтвердження відсутності заборгованості та розрахунку вимог.
Окрім зазначеного, цивільно-правове зобов`язання виникло в іноземній валюті то відповідач вважає, що стягнення відповідно до ст. 625 ЦК України не застосовується.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

07.10.2025 року від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, в яких остання просить долучити до матеріалів справи докази: довідку АТ «Сенс Банк» від 19.05.2025 року та копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 01.08.2025 року.
У додаткових поясненнях, які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу, надійшли 09.01.2026 року від Акціонерного товариства «Сенс Банк» останнє просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
В обґрунтування посилається на те, що відповідач не виконала судове рішення у повному обсязі негайно після його винесення, тому банк на законних підставах нарахував санкції на залишок фактичної заборгованості в національній валюті. Зауважує, що базою нарахування за ст. 625 ЦК України є заборгованість у національній валюті.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити в повному обсязі.
Представник позивача в судовому засіданні просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

13.08.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», а після зміни назви АТ «Сенс Банк») і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2006\686-Ф03.7/13, за умовами якого ОСОБА_2 був наданий кредит у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 43000 доларів США на споживчі потреби. 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2015 року у справі № 522/21172/14 за позовом Публічного Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором кредиту стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 488 779 грн.

Рух справи

28.12.2023 року через «Електронний суд» до Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сільницький Ігор Володимирович на рішення Київського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2023 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 28.12.2023 року, визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: ОСОБА_3 , судді учасники колегії: Назарова М.В., Лозко Ю.П.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.01.2024 року за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2024 року підготовку вказаної справи до апеляційного розгляду закінчено, справу призначено до розгляду.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю Стахову Н.В. звільнено, у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2024 року головуючим суддею по справі визначено суддю Карташова О.Ю.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.09.2024 року колегією суддів у складі головуючого судді Карташова О.Ю., суддів Лозко Ю.П., Назарової М.В. зазначену справу прийнято до провадження та призначено справу до апеляційного розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.02.2025 року заяву ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Сільницький І.В. про зупинення апеляційного провадження задоволено. Зупинено апеляційне провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 522/21172/14-ц.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.04.2025 року поновлено провадження у цивільній справі № 579/1847/22, справу призначено до розгляду.
Згідно розпорядження № 1280, у зв`язку з перебуванням судді Назарової М.В. у відпустці, з метою недопущення порушення строків розгляду здійснено її заміну.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2026 року до складу колегії визначено суддю Коновалову В.А.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статі 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.
В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 20.02.2025 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сільницький Ігор Володимирович, про зупинення апеляційного провадження задовольнив. Зупинив апеляційне провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат № 579/1847/2, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 522/21172/14-ц.
Постановою Одеського апеляційного суду від 01.04.2025 року у справі № 522/21172/14-ц апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 488 779 грн залишено без змін.
Отже рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 488 779 грн набрало законної сили.
Оскільки рішення суду про стягнення заборгованості відповідачем не виконано, апеляційний суд приходить до висновку про наявність у позивача права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року.
Згідно п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24.02.2022 року до теперішнього часу.
Отже, на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо стягнення пені поширюються положення п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності здійсненого судом розрахунку, а також щодо визначеного судом періоду, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних з урахуванням положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Перевіривши наведений судом першої інстанції розрахунок у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 19 липня 2019 року по лютий 2022 року у загальному розмірі 112 750,47 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, поданим ОСОБА_1 на підтвердження повного виконання нею зобов`язань за кредитним договором, апеляційний суд відхиляє. Предметом розгляду у цій справі є вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, а не питання існування, розміру чи припинення кредитної заборгованості. Обставини щодо наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором вже були предметом судового розгляду у справі № 522/21172/14-ц та встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на наведене, доводи відповідача щодо виконання кредитних зобов`язань та подані на їх підтвердження докази фактично спрямовані на переоцінку обставин, встановлених рішенням суду у справі № 522/21172/14-ц, що виходить за межі предмета доказування у цій справі.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року у справі № 522/21172/14-ц набрало законної сили, а встановлені ним обставини щодо наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором є обов`язковими для врахування під час розгляду цієї справи.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, відповідно до яких порушення норм процесуального права є підставою для скасування або зміни судового рішення лише у разі, якщо воно призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що відмова у зупиненні провадження, враховуючи що Одеським апеляційним судом ухвалою від 20.02.2025 року заяву ОСОБА_1 про зупинення апеляційного провадження задоволено, не вплинула на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних у порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно із ч. 1 ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Однак, Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
За ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.
За ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні.
Таким чином, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті.
Колегія суддів зазначає, що хоча кредитний договір був укладений в іноземній валюті, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2015 року, яке набрало законної сили, заборгованість була визначена та стягнута у національній валюті - гривні.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позивач має право на нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки прострочене грошове зобов`язання визначене у гривнях. Доводи апеляційної скарги про неможливість нарахування інфляційних втрат у зв`язку з тим, що кредит був наданий у доларах США, є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду в оскарженій частині, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в оскарженій частині в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду в оскарженій частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сільницький Ігор Володимирович, залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2023 року - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сільницький Ігор Володимирович, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий   О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова 

Ю.П. Лозко