П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/19168/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Матущак В.В. 
Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М. 
09 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Кузьмишина В.М. 
суддів: Сушка О.О.  Залімського І. Г. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління стратегічних розслідувань в Хмельницькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. Описова частина.
1. Короткий зміст позовних вимог.
1.1 Позивач звернувся до суду із позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
1.2 В обґрунтування позовних вимог вказує, що починаючи з 2012 у позивача в Україні є сім`я, яка на даний час складається із дружини і двох малолітніх дітей (усі - громадяни України). Незважаючи на колишню судимість ОСОБА_1 (яка на даний час погашена відповідно до статей 88, 89 КК України та двох адміністративних правопорушень, проведеною відповідачем перевіркою у 2023 не було встановлено підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну та видачі посвідки на постійне проживання, тому 12.01.2024 позивачу було видано посвідку на постійне проживання в Україні, термін дії якої до 11.01.2034. Однак 08.10.2025 відповідачем на підставі розгляду "обґрунтованого звернення" Управління стратегічних розслідувань в Хмельницькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України було прийнято постанову №6801110500001338 про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки. Позивач вважає спірну постанову протиправною та такою, що порушує його права на сімейне життя та возз`єднання сім`ї, завдає шкоди його діловій репутації, оскільки зазначена в "обґрунтованому зверненні" інформація необґрунтована та нічим не підтверджена.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
2.1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Азербайджан. 12.04.2024 ОСОБА_1 документувався посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 терміном дії до 11.01.2034 (орган, що видав - 6801).
2.2 01.10.2025 до Управління надійшло обґрунтоване звернення Управління стратегічних розслідувань в Хмельницькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про встановлення заборони в`їзду в Україну строком на 3 роки ОСОБА_1 , згідно якого: "позивач, перебуваючи на території України, здійснює вплив криміногенний елемент, підтримує злодійські традиції, притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, фінансує та зрощує масштаби організованої злочинності, що негативно відображається на оперативній обстановці в регіоні та в державі, його перебування на території країни становить загрозу національній безпеці України та охороні громадського порядку.".
2.3 08.10.2025 Управлінням прийнято постанову про заборону ОСОБА_1 в`їзду в Україну строком на 3 роки № 6801110500001338, на підставі абзацу 2 частини 1 статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
3. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
3.1 Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.02.2026, у задоволенні позову відмовлено. 
3.2 Суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова Управління Державної міграційної служби у Хмельницькій області №6801110500001338 від 08.10.2025 про заборону в`їзду в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 є правомірною, а підстави для її скасування в судовому порядку відсутні.
4. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу.
4.1 Позивач просить скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.02.2026 та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
4.2 Підставами для апеляційного оскарження рішення суду стало не повне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та прийняття рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. 
4.3 У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення, та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
ІІ. Мотивувальна частина. 
1. Позиція апеляційного суду
Апеляційний суд перевірив правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права у межах доводів апеляційної скарги та дійшов таких висновків.
1.1 Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3773-VI).
1.2 Згідно із частиною першою статті 9 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
1.3 Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Таким чином, законодавець допускає встановлення винятків щодо прав іноземців, у тому числі в питаннях в`їзду та перебування на території України.
1.4 Перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначений у частині першій статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі — Закон № 3773-VI). Зокрема, в`їзд в Україну іноземцю не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю, а також якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.
1.5 Відповідно до пунктів 4– 6 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом МВС України від 17.12.2013 № 1235 (далі — Інструкція № 1235), рішення про заборону в`їзду приймається органами ДМС на підставі обґрунтованого звернення уповноваженого органу, у тому числі підрозділів кримінальної поліції — у разі встановлення підстав для такої заборони під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.
1.6 Системний аналіз зазначених норм свідчить, що заборона в`їзду має превентивний характер: вона не потребує обов`язкового засудження особи або доведення вчинення нею конкретного правопорушення. Достатньою підставою є наявність обґрунтованих даних, отриманих уповноваженим органом, що свідчать про загрозу національній безпеці, громадському порядку або законним інтересам осіб, які проживають в Україні.
1.7 Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не довів обґрунтованості оскаржуваної постанови та не підтвердив будь-якими доказами інформацію, викладену в обґрунтованому зверненні Управління стратегічних розслідувань в Хмельницькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.
Так, оскаржувана постанова від 08.10.2025 № 6801110500001338 прийнята на підставі обґрунтованого звернення УСР ДСР НПУ від 01.10.2025 № 111474-2025. При цьому УСР ДСР НПУ є підрозділом уповноваженим на підготовку таких звернень. Крім того, стаття 18 Закону України «Про національну безпеку України», визначає Національну поліцію України як складову сектору безпеки і оборони, покликану забезпечувати громадську безпеку і порядок та протидіяти злочинності.
Зі змісту обґрунтованого звернення УСР ДСР НПУ встановлено конкретні підстави для прийняття оскаржуваного рішення, а саме: позивач перебуваючи на території України, здійснює вплив на криміногенний елемент, підтримує злодійські традиції, притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, фінансує та зрощує масштаби організованої злочинності, що негативно відображається на оперативній обстановці в регіоні та в державі. Ці відомості отримано за результатами реалізації оперативної інформації УСР ДСР НПУ.
Зазначена у зверненні інформація підкріплена задокументованими фактами, встановленими в ході перевірки за відкритими реєстрами та системою «ІПНП», а саме: вироком Хмельницького міськрайонного суду від 17.12.2019 у справі № 686/8419/17, яким позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України (пособництво у підробленні офіційних документів, вчинене повторно — 15 епізодів); постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2020 у справі № 752/20545/20, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП (керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, відмова від огляду); також підтверджено, що позивач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху (а.с. 123-138).
1.8 Як під час розгляду справи в суді першої інстанції суддею, так і колегією апеляційного суду, в ході апеляційного перегляду справи досліджено Довідку №1013т/55/121-2026 на 3 аркушах, надану УСР ДСР НПУ на виконання ухвал суду. Встановлено, що інформація, що міститься у довідці, повністю підтверджує обставини, викладені у відзиві та додаткових матеріалах третьої особи, що вказує на обґрунтованість рішення про заборону в`їзду.
1.9 Колегія суддів погоджується з оцінкою суду першої інстанції, що законодавством не передбачено обов`язку Державної міграційної служби самостійно перевіряти інформацію, отриману від уповноваженого органу в ході оперативно-розшукової діяльності, оскільки такий обов`язок не випливає з норм Закону №3773-VI та Інструкції №1235. Перевірка оперативної інформації є виключно повноваженнями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність. Крім того, суд першої інстанції правильно встановив, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, вимоги до перевірки даних щодо осіб, які можуть становити загрозу національній безпеці, є підвищеними, що додатково обґрунтовує правомірність спирання на висновки уповноваженого органу.
1.10 Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки представнику позивача не було надано можливості ознайомитися з Довідкою № 1013т/55/121-2026, наданою УСР ДСР НПУ та яка досліджена судом, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.
Так, ухвалою суду першої інстанції від 26 лютого 2026 року відповідну заяву адвоката повернуто без розгляду, оскільки представник позивача не надав документально підтвердженої інформації про наявність у нього доступу до документів з грифом "Таємно".
1.11 Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять жодних відомостей про наявність у представника позивача допуску до державної таємниці відповідного ступеня секретності. За таких обставин суд першої інстанції правомірно повернув відповідне клопотання без розгляду. 
1.12 Апеляційний суд вважає, що допуск адвоката до матеріалів і документів з грифом «Таємно» за відсутності підтвердження його права на ознайомлення з такою інформацією є неможливим, оскільки суперечив би приписам статті 27 Закону України «Про державну таємницю» від 21.01.1994 № 3855-XII. 
При цьому доступ суду до таємних матеріалів у межах судового провадження є правомірним і відповідає практиці ЄСПЛ щодо можливості використання державою у справах, пов`язаних із національною безпекою, матеріалів, які не можуть бути повністю розкриті іншій стороні, — за умови, що суд отримує можливість перевірити ці матеріали та оцінити їх обґрунтованість. У цій справі суд першої інстанції безпосередньо дослідив довідку та встановив, що вона підтверджує обставини, на які посилається відповідач.
У рішенні у справі «А та інші проти Сполученого Королівства» від 19.02.2009 (заява № 3455/05) Велика Палата ЄСПЛ підтвердила, що у справах, пов`язаних із національною безпекою, можуть існувати обмеження права на повністю змагальне провадження, якщо вони є суворо необхідними. У цій справі суд першої інстанції самостійно дослідив таємну довідку та перевірив її зміст на предмет відповідності обставинам справи, що цілком відповідає зазначеному стандарту ЄСПЛ.
Таким чином, ненадання адвокату позивача можливості ознайомитися з таємною довідкою не є порушенням норм процесуального права, а є наслідком дотримання судом першої інстанції вимог спеціального законодавства у сфері захисту державної таємниці. Суд діяв у межах, що відповідають стандарту, сформованому практикою ЄСПЛ у категорії справ про обмеження доступу до матеріалів з міркувань національної безпеки.
При цьому представник позивача не ініціював перед судом процедури надання йому доступу до документів із грифом «Таємно».
1.13 Апелянт стверджує, що оскаржуване рішення порушує право позивача на возз`єднання сім`ї, оскільки він є батьком двох малолітніх дітей — громадян України та перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку такі доводи не є достатньою і самостійною підставою для скасування рішення УДМС про заборону в`їзду в Україну, оскільки право на повагу до приватного і сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція), не є абсолютним. Відповідно до частини другої статті 8 Конвенції органи державної влади можуть втручатися у здійснення цього права, якщо таке втручання здійснюється відповідно до закону і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах, зокрема, державної та громадської безпеки або для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
1.14 Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно підтверджує, що держави мають право контролювати в`їзд і перебування іноземців на своїй території (зокрема, рішення у справах «Boultif v. Switzerland», «Ьner v. Netherlands»). При оцінці пропорційності втручання у право на сімейне життя ЄСПЛ враховує, зокрема: характер та тяжкість правопорушень; тривалість перебування особи в країні; міцність сімейних зв`язків; труднощі для членів сім`ї — громадян країни у переїзді до іншої держави; найкращі інтереси та добробут дітей.
1.15 У справі що розглядається, позивачу заборонено в`їзд на територію України строком на три роки на підставі інформації уповноваженого органу про причетність до криміногенних процесів та загрозу національній безпеці і громадському порядку. При цьому позивач засуджений за умисне кримінальне правопорушення (пособництво у підробленні офіційних документів, 15 епізодів), хоча судимість і є погашеною; притягувався до адміністративної відповідальності неодноразово, у тому числі за керування транспортним засобом у стані сп`яніння; офіційно не зареєстрований як підприємець та не має дозволу на застосування праці в Україні, тобто тривалий час перебував на території України не маючи офіційних джерел доходу. 
При цьому, заборона у в`їзді не є остаточним розривом сімейних зв`язків, оскільки вона обмежена строком на три роки, протягом якого позивач не позбавлений можливості підтримувати зв`язок із дружиною та дітьми засобами сучасних комунікацій. Дружина позивача та їхні діти - зберігають можливість відвідувати позивача поза межами України. Таким чином, застосоване обмеження є пропорційним законній меті захисту національної безпеки та громадського порядку і не знищує сутності права на сімейне життя.
Доводи позивача про те, що він фактично допомагав дружині у веденні бізнесу, не можуть бути взяті до уваги, оскільки жодних доказів такої участі не надано. 
1.16 Довідка від 03.10.2025, яка характеризувала позивача позитивно, судом першої інстанцій правомірно не взята до уваги, оскільки матеріали справи містять характеристику позивача від 03.11.2025 з негативними відомостями, яку видав той самий орган поліції і яку суд першої інстанції обґрунтовано врахував. Орган поліції підтвердив, що характеристика була видана лише одна — від 03.11.2025, а автентичність позитивної характеристики позивача від 03.10.2025 не підтверджена органом, що її ніби-то видав.
1.17 Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц та усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
2. Висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
2.1 Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
2.2 Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Залімський І. Г.