Справа № 191/3745/24 
Провадження № 2/191/1272/24
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Синельникове Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у
складі: головуючого – судді Порошиної О.О.
за участю секретаря – Будакової Х.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 до Зайцівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай), - 
ВСТАНОВИВ:
Позивач в особі свого представника звернулася до суду з позовом до Зайцівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач була членом колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба», що підтверджується копією її трудової книжки. Згідно рішення Майської сільської Ради народних депутатів Синельниківського району Дніпропетровської області від 17 січня 1995 року було затверджено державний акт на право колективної власності на землю сільськогосподарського підприємства «Дружба». Довідкою Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 30 травня 2024 року підтверджується факт того, що ОСОБА_1 значиться під №348 в державному акті на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба». Також ОСОБА_1 значиться в списку членів колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба», доданому до державного акту на право колективної власності на землю. Отже, на момент затвердження державного акту на право колективної власності на землю сільськогосподарського підприємства «Дружба» ОСОБА_1 була членом і вказаного підприємства і отримала право на земельну частку (пай). Розмір паю становить 9,59 умовних кадастрових гектарів. 3 метою реалізації свого права на отримання в натурі земельної частки (паю) ОСОБА_1 звернулась до Зайцівської сільської ради з відповідною заявою, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю сертифіката на право на земельну частку (пай), або іншого документу що посвідчує її право на земельну частку (пай). Оскільки у позивачки відсутній документ, що посвідчує право на земельну частку (пай), вважає, що у даному випадку належним і ефективним способом захисту прав позивачки буде визнання за нею права на земельну частку (пай) і такий спосіб захисту буде сприяти відновленню її прав, надасть можливість реалізувати своє право на отримання у власність земельної частки (паю) в натурі.
Позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , право на земельну частку (пай), розташовану на території колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» Зайцівської сільської Ради Синельниківського району Дніпропетровської області, площею 9,59 умовних кадастрових гектарів.
Представник позивача Миргородський В.П. та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.
Представник відповідача, ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважає, що позивачка звернувшись до суду через стільки років пропустила строк позовної давності.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, встановив наступне.
За положеннями статті 131 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.
Відповідно до з п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.
Частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08 серпня 1995 року (далі - Указ Президента № 720/95) паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).
У пункті 2 Указу Президента № 720/95 зазначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України від 22 червня 1993 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України (у редакції Кодексу від 22 червня 1993 року) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.
У частині другій статті 23 ЗК України (у редакції Кодексу від 22 червня 1993 року) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Таким чином, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.
Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку - додатка до державного акта на право колективної власності на землю чи виключено з нього, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.
Судом установлено, що згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 28.01.1983 р., належній ОСОБА_1 , остання 23.10.1986 прийнята до членів Совхозу "Дружба", 10.03.1995 року Совхоз «Дружба» реорганізований в КСП «Дружба» Майська сільська рада; 01.08.1997 р. вибула з членів колгоспу, за власним бажанням.
Із копії Державного акту на право колективної власності на землю, серія ДП СВ № 000012, виданого 03.04.1995 КСП "Дружба" с. Майське, та додатку до нього вбачається, що ОСОБА_1 (під №348) дійсно була включена до списків громадян, членів колишнього КСП "Дружба", яким надається право на виділення в натурі земельної частки (паю).
З наведених вище обставин, суд встановив, що ОСОБА_1 мала право на земельну частку (пай).
Відповідно частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.
З огляду на зазначені вимоги в цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
Статтею 76 ЦК Української РСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.
Судом встановлено, що право на позов у ОСОБА_1 виникло з 03 квітня 1995 року - після видачі КСП «Дружба» Майська сільська рада державного акта на право колективної власності на землю.
З цим позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у серпня 2024 року, тобто зі спливом 29 років та з пропуском встановленого законодавством строку звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав повинна була дізнатися в момент, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників. Зокрема, позивач як член КСП повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Дружба» (1995 рік) акта на право колективної власності на землю. Однак у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами.
Звертаючись у 2024 році до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не навела обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду.
Вищевикладене повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 квітня 2023 року у справі № 188/1842/21 (провадження № 61-10530св22), від 31 липня 2024 року у справі № 154/3572/21 (провадження № 61-131св23), від 07 листопада 2025 року у справі № 597/856/20 (провадження № 61-1260св25).
У зв`язку із цим суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах має місце зволікання позивачем захистом свого порушеного права попри обізнаність про передбачені як ст. 80 ЦК УРСР, так і ст. 267 чинного ЦК України наслідки спливу позовної давності за відповідними вимогами, що позбавляє позивача права отримати судовий захист порушеного права.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", 22.10.1996, заяви № 22083/93, № 22095/93; пункт 570 рішення у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", 20.09.2011).
Таким чином, установивши, що позивач звернулася до суду з пропуском позовної давності й поважних причин її пропуску не навела, суд приходить до висновку про відмову в позові.
На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 247, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, - 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 до Зайцівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) - відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

 Суддя	  О. О. Порошина