ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5108/26 Справа № 201/10135/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Гапонова А.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №201/10135/25 за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ), Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» на дії державного виконавця, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 09 грудня 2025 року,ухваленої у складі судді Демидової С.О., -
ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Соборного районного суду міста Дніпра зі скаргою на дії державного виконавця, заінтересовані особи: Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ), АТ КБ «Приватбанк».
В обґрунтування скарги зазначає, що 30 квітня 2025 року вона виявила, що її банківські картки у АТ «Ощадбанк» та АТ «Сенс Банк» заблоковані та на них накладено арешт державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ ).
Вказує, що на запит адвоката державним виконавцем 21 липня 2025 року надано копію виконавчого провадження відповідно до якого 18 червня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 30 квітня 2025 року постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на належних їй рахунках в установах банків.
Зауважує, що в цей же день 30 квітня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання відповідно до п.2.4.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Вважає дії виконавця протизаконними, а постанови про арешт коштів та про повернення виконавчого документа стягувачу такими що не відповідають вимогам чинного законодавства та порушують її права.
Звертає увагу, що постанова про відкриття виконавчого провадження №59320654 від 18 червня 2019 року рекомендованим поштовим повідомленням не направлялась, що є порушенням ст.28 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження було завершено, позивач у передбачений законом строк не реалізував свої права стягувача, тому станом на час винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження втратив право на звернення до виконавчої служби для примусового стягнення за виконавчим листом 2-10195/2010 від 09 квітня 2012 року.
Стосовно рахунку в АТ «Сенс Банк», зазначила, що вказаний рахунок було відкрито для отримання нею пенсії як інваліда ІІ групи, на даний час вона не має змоги користуватися вказаними коштами, а тому наполягала на задоволенні скарги в повному обсязі.
У зв`язку з чим, просить суд, постанову державного виконавця Богунського відділу ДВС м.Житомира ГТУЮ у Житомирські області Шестопаловим В.Ю. від 18 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №59320654 з виконання виконавчого листа №2-10195/2010 від 09 квітня 2012 року виданого Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 та з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк 212 470,55 грн. скасувати. Постанови, винесенні державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Микитенко Ю.В. 30 квітня 2025 року по виконавчому провадженню №59320654 про арешт коштів боржника та про повернення виконавчого документа стягувачу - скасувати.

Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 09 грудня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ), АТ КБ «ПриватБанк» на дії державного виконавця - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржувану ухвалу незаконною, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом порушені норми процесуального права.
Вказує, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини справи. Суд першої інстанції не надав оцінки діям виконавчої служби стосовно того, що скаржнику взагалі не була направлена постанова про відкриття виконавчого провадження, виконавче провадження завершене, але виконавець наклав арешт на рахунки скаржника, який формально тепер не може зняти, бо у день накладення арешту виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.
Зауважує, що згідно з ч.3 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Не підлягають арешту кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.
Вказує, що скаржник особисто надала до виконавчої служби усі документи, довідки з Банківських установ, про те, що арештовані рахунки є рахунками, на які я отримую пенсію та заробітну плату, то це не є підставою, що б виконавець змінив свою постанову та стягував з цих рахунків лише 20%, як то передбачено чинним законодавством, що є абсурдом і не відповідає порядку виконання судових рішень відповідно до чинного законодавства.
Зазначає, що протягом 15-ти років не одержувала ні з органів виконавчої служби, ні від судів ніяких повідомлень про існування боргу перед АТ «Приватбанк», а ОСОБА_2 , помер ще у 2021 році. Вона є інвалідом ІІ групи хворіє на онкологічне захворювання, потребує значних коштів для лікування, тому змушена ще й працювати.
Зауважує, що у АТ «Сенс Банк» у неї відкритий рахунок, на який остання одержує заробітну плату від ТОВ «Житомирський м`ясокомбінат», у АТ «Ощадбанк» маю рахунок, на який їй зараховується пенсія як інваліду ІІ групи, що підтверджується довідками банківських установ та випискою з рахунку, які вона додала до скарги.
Звертає увагу, що на даний час на всі належні скаржнику рахунки накладено арешт, і вона не має можливості зняти зароблені кошти та пенсію.
Вважає, що у разі вона дійсно була б боржником за відкритим виконавчим провадженням, то відповідно до вимог чинного законодавства із заробітної плати та пенсії належало б відраховувати лише 20%.
У зв`язку з чим просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити у повному обсязі.

Заінтересовані особи своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв`язку з неявкою учасників справи відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювався.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.
Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що в провадженні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська перебувала цивільна справа №2-10195/10 за позовом ПАТ «Приват Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Рішенням суду від 28 жовтня 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 212 470,55 грн. заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2007 року №МК 337-07Р0.
09 квітня 2012 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська видано виконавчий лист про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 212 470,55 грн. заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2007 року № МК 337-07Р0.
04 травня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Богунського ВДВС Житомирського МУЮ із заявою про прийняття до виконання вищевказаного виконавчого листа.
Постановою державного виконавця від 20 грудня 2016 року виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання, на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення і здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
АТ КБ «ПриватБанк» повторно звернувся до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа №2-10195/2010 від 28 жовтня 2010 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 09 квітня 2012 року та 18 червня 2019 року державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59320654 з примусового виконання виконавчого листа №2-10195/2010 від 28 жовтня 2010 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 09 квітня 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 212 470,55 грн. заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2007 року №МК 337-07Р0.
Постановою державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ) від 30 квітня 2025 року накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/ електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.
30 квітня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення і здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
23 липня 2025 року копію матеріалів виконавчого провадження №59320654 було отримано скаржником та її представником, що підтверджується копією наданого супровідного листа, зі скаргою на дії державного виконавця скаржник звернулася 04 серпня 2025 року направила поштовим повідомленням на адресу суду, тобто в межах строку встановленого ст.449 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення та дії були прийняті та вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, що згідно з ч. 3 ст. 451 ЦПК України є підставою для відмови в задоволенні скарги. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статей 1, 5 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Питання організації, порядку та умов виконання судових рішень і рішень інших органів, що підлягають примусовому виконанню, зокрема звернення стягнення на кошти боржника на рахунках в банках, передбачені як Законом №1404-VIII, так і Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року (далі Інструкція).
Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №1404-VIII у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.
Якщо у заяві про відкриття виконавчого провадження не зазначено майно боржника та/або його кошти на рахунках у банківських установах, то у відповідності до статті 36 Закону №1404-VIII розшук майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.
Частиною першою статті 48 Закону № 1404-VIII визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Відповідно до пункту 7 розділу VIII Інструкції, розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, виконавець зобов`язаний винести постанову відповідно до частини першої статті 48 Закону№1404-VIII про звернення стягнення на майно боржника, його арешті або вилучені вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення (частини третя та четверта статті 56 Закону №1404-VIII).
Крім того, частина восьма розділу VIII Інструкції визначає, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові про накладення арешту зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.
При цьому частина перша та друга стаття 48 Закону № 1404-VIII чітко визначають порядок звернення стягнення на майно боржника та обмеження щодо накладення арешту на кошти, що знаходяться на банківських рахунках боржника, у випадках визначених Законами зазначеними у частині другій цієї статті та на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Законом №1404-VIII також визначено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (частини восьмої статті 48).
У пункті 10 Розділу VIII Інструкції вказується також, що саме після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову.
При цьому пунктами 3, 14, 21 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.
Отже, зі змісту вищевказаних норм права слідує, що арешт є початковою та окремою стадією провадження щодо звернення стягнення на майно боржника і являє собою сукупність заходів, що передбачають як наслідок обмеження в праві розпорядження майном, на яке накладається арешт. При цьому виконавець за відсутності відомостей про майно, повідомлених кредитором повинен самостійно здійснити заходи для виявлення такого майна, у тому числі грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках, і перед накладенням арешту на майно (кошти) боржника повинен отримати відомості про наявність у боржника відповідного майна та коштів, зокрема щодо коштів на банківських рахунках - відомості про володільця рахунку, номеру, виду рахунку, суми коштів, що зберігаються на ньому. Саме наявність таких даних дозволяє виконавцю здійснити арешт коштів, що знаходяться на банківських рахунках у відповідності до статті 18 Закону № 1404-VIII та розділу VIII Інструкції.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що державний та/або приватний виконавець перед накладанням арешту повинен з`ясувати суму та статус грошей, що знаходяться на рахунку боржника, і у постанові про накладання арешту серед інших відомостей вказати про суму коштів, на яку накладається арешт, або зазначити, що арешт поширюється на кошти на усіх рахунках, у тому числі, що будуть відкрити після накладення арешту. Накладання арешту на суми, що перевищують суми, визначені виконавчим документом, та перевищують суми витрат виконавчого провадження, що підлягають стягненню, є незаконним.
Частиною другою статті 48 Закону №1404-VIII встановлено невичерпний перелік рахунків, кошти на яких не підлягають арешту, оскільки передбачено, що законом можуть бути визначені й кошти на інших рахунках боржника, звернення стягнення та/або накладення арешту на які заборонено законом.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №905/361/19 (провадження №12-28гс20) (пункт 7.13 постанови).
Щодо нарахування заробітної плати та щодо виконання судових рішень за рахунок заробітної плати, колегія суддів виходить з такого.
Частиною першою статті 48 Закону №1404-VIII визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Відповідно до частин першої та другої статті 68 Закону № 1404-VIII стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається: 1) у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, 2) відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, 3) у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів.
За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Зазначена норма права визначає кошти, що складають заробітну плата як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.
Порядок звернення стягнення на заробітну плату також визначається Законом №1404-VIII та розділом Х «Звернення стягнення на заробітну плату та інші види доходів боржника» Інструкції у відповідності до яких про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (частина третя статті 68 Закону № 1404-VIII).
Зняття арешту з коштів, що складають заробітну плату, здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону №1404-VIII на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих статус коштів виключно із заробітної плати, або на підставі повідомлення банку про заборону накладення арешту на такий рахунок відповідно до частини другої вищевказаної статті.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 59 Закону №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти, що знаходяться на цьому рахунку, заборонено законом.
Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону (абзац другий частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII).
Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №905/361/19 (провадження №12-28гс20) (пункти 7.14, 7.15 постанови).
При цьому передбачене абзацом другим частини другої статті 59 Закону №1404-VIII зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника, та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки у відповідності до підпункту 1 частини четвертої статті 59 цього закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.
Для боржника надання вищевказаних підтверджуючих документів є процесуальною можливістю відновити свої права, порушені у зв`язку накладенням незаконного арешту, а для виконавця зняття такого арешту є здійсненням повноважень для усунення спричинених негативних наслідків. Однак це не виключає зобов`язання банку при виконанні приписів державного та/або приватного виконавця окремо від боржника повідомити виконавця про неможливість накладення арешту на грошові кошти боржника у зв`язку з забороною встановленою законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 у справі №14-137цс24 (провадження №14-137цс24), зокрема зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону №1404-VIII). 
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій, є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів ДВС, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У цій справі судом першої інстанції встановлено, АТ КБ «ПриватБанк» повторно звернувся до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа №2-10195/2010 від 28 жовтня 2010 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 09 квітня 2012 року та 18 червня 2019 року.
Державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59320654 з примусового виконання виконавчого листа №2-10195/2010 від 28 жовтня 2010 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 09 квітня 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 212 470,55 грн. заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2007 року №МК 337-07Р0.
Постановою державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ) від 30 квітня 2025 року накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/ електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.
30 квітня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення і здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Зазначені арешти є чинними на час розгляду скарги боржника. При цьому виконавчий лист №2-10195/2010 від 28 жовтня 2010 року, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 09 квітня 2012 року, повернуто стягувачу, а виконавче провадження з примусового виконання сказаного виконавчого листа не закрито, як помилково стверджує заявниця.

Суд акцентує увагу, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим. Зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу, що не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та здійснивши їх аналіз щодо відповідності діючому законодавству, зазначив в оскаржуваному рішенні мотиви відхилення доводів скарги з посиланням на законодавство і судову практику, обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки скаржником не надано належних та допустимих доказів, які вказують на порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства при відкритті виконавчого провадження, накладенні арешту на рахунки боржника та повернення виконавчого документу стягувачу.
Суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини справи та не надав оцінки діям виконавчої служби, відхиляються колегією суддів, оскільки спростовуються вищенаведеним аналізом норм права з урахуванням встановлених обставин.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди позивача із судовим рішенням та на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.
Доводи апеляційної скарги не містить посилань на неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права та фактично зводиться до незгоди з правовими висновками суду першої інстанції, що відповідно до статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду першої інстанції. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом першої інстанції, то суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування ухвали Соборного районного суду міста Дніпра від 09 грудня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -залишити без задоволення.
Ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 09 грудня 2025 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 08.05.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв