ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 38/5005/5752/2012 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючого - Пєскова В. Г., суддів: Жукова С. В., Погребняка В. Я. 
за участю секретаря судового засідання Багнюка І. І., 

представники учасників справи:
представники Дніпровської міської ради - Іорданов К. І., Костюченко О. Т.,
прокурор - Гудименко Ю. В.,
представник Комунального підприємства "Міські активи" Дніпровської міської ради - Тарасенко О. В.,
представник Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" - Яцишин О. Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та Дніпровської міської ради, Комунального підприємства "Міські активи"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025
у складі колегії суддів: Мороза В. Ф. - головуючого, Іванова О. Г., Чередка А. Є.
у справі № 38/5005/5752/2012
про банкрутство Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, 

ВСТАНОВИВ

На розгляд суду постало питання щодо покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника - комунального підприємства, у зв`язку з доведенням його до банкрутства, на засновника боржника - орган місцевого самоврядування. 

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
1. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України єдиним засновником Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району (далі - КВЖРЕП Ленінського району) є Дніпровська міська рада.
2. Відповідно до: 
- п. 1.3 Статуту КВЖРЕП Ленінського району - підприємство створено на підставі рішення Дніпропетровської міської ради, підпорядковане начальнику управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради і є його структурним підрозділом;
- п. 1.7 Статуту - структура підприємства затверджується міською радою за поданням управління житлового господарства міської ради;
- п. 1.8 Статуту - підприємство діє на принципах господарського розрахунку, є планово-збитковим, одержує дотації з бюджету на покриття збитків від господарської діяльності;
- п. 2.1 Статуту - управління підприємством здійснюється управлінням житлового господарства міської ради структурним підрозділом якого є підприємство;
- п. 3.4 Статуту - підприємство здійснює володіння, користування і розпорядження майном відповідно до мети діяльності, передбаченої Статутом, і в порядку, встановленому міською радою і діючим законодавством;
- п.п. 3.1., 3.2., 3.3. Статуту - майно підприємства складається з основних і оборотних коштів, що утворюють його статутний фонд, а також з фондів матеріального заохочення, соціального розвитку, інноваційного догляду та іншого майна, закріпленого за підприємством міською радою і відображеного на його балансі. Закріплене за підприємством в установчому порядку майно знаходиться в його оперативному управлінні і є комунальною власністю територіальної громади міста. Майно підприємства може поповнюватись за рахунок матеріально-технічних і фінансових ресурсів, наданих йому міською радою;
- п. 3.5. Статуту - фінансові ресурси підприємства формуються за рахунок: надходжень від наймачів житла у вигляді квартплати; надходжень від власників квартир у вигляді участі у витратах по утриманню будинку і прибудинкових територій; надходжень від орендаторів не житлових приміщень у вигляді орендної плати та інших платежів; дотації з бюджету міста та району; амортизаційних відрахувань; інших надходжень.
3. Метою діяльності підприємства, відповідно до п. 4.2. Статуту, є утримання і експлуатація житлового фонду, розміщеного на території району, забезпечення збереження комунальної власності.
4. У березні 2011 року міською радою прийнято рішення про передачу майна боржника на баланс іншої юридичної особи, а у липні 2011 року прийнято рішення про припинення діяльності КВЖРЕП Ленінського району шляхом ліквідації.
5. 07.07.2012 ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області порушено провадження у справі № 38/5005/5752/2012 про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району за заявою голови ліквідаційної комісії на підставі ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
6. 20.07.2012 постановою Господарського суду Дніпропетровської області у справі №38/5005/5752/2012 КВЖРЕП Ленінського району визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 1 рік, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Барановського О. М., яким було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухоме майно, а саме ряд нежитлових приміщень у м. Дніпро.
7. 05.12.2013 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшло клопотання голови комітету кредиторів про введення процедури санації відносно банкрута, призначення керуючим санацією арбітражного керуючого Мартиненко О. В., яке обґрунтоване тим, що ліквідатору Саричевій Н. В. надійшла заява НВПП "Універсал - Сіті", м. Дніпропетровськ щодо участі у справі в якості інвестора. Останній посилався на наявність фінансових можливостей у найкоротший термін відновити платоспроможність банкрута.
8. 17.12.2013 ухвалою розгляд клопотання призначено до розгляду у судовому засіданні за участю ліквідатора Саричевої Н. В., членів комітету кредиторів - ПАТ "ДТЕК "Дніпрообленерго" та МКП "Дніпропетровські міські теплові мережі", представника прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська як учасника у справі. Зобов`язано НВПП "Універсал - Сіті" подати для долучення до справи докази в підтвердження своєї платоспроможності та проект плану санації, яким визначаються шляхи відновлення платоспроможності боржника, погашення вимог його кредиторів.
9. 25.10.2013 на засіданні комітету кредиторів одноголосно прийнято рішення про:
- звернення до господарського суду з клопотанням про введення процедури санації щодо банкрута;
- звернення до господарського суду з клопотанням про призначення керуючим санацією боржника арбітражного керуючого Мартиненко О.В.;
- зобов`язання керуючого санацією протягом трьох місяців з дня винесення ухвали про санацію подати комітету кредиторів для схвалення план санації боржника.;
- зобов`язання керуючого санацією з метою виявлення інвесторів та осіб, бажаючих взяти участь у санації здійснити публікацію про пошук інвестора у друкованому органі.
10. 03.03.2014 від Науково - виробничого приватного підприємства "Універсал - Сіті", м. Дніпропетровськ надійшов лист, у якому вказується на те, що підприємство планує брати участь у санації боржника.
11. 03.03.2014 від виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради надійшов лист № 7/11-664, у якому зазначено, що відновлення платоспроможності КВЖРЕП Ленінського району та недопущення його ліквідації є безумовним пріоритетом для територіальної громади міста. З наданої ліквідатором КВЖРЕП Ленінського району інформації, міськвиконком вбачає можливість застосовувати до боржника процедури санації та погоджує її введення відносно боржника.
12. У судовому засіданні 03.03.2014 заперечень щодо введення процедури санації представником голови комітету кредиторів не висловлювались.
13. Згідно з даними інвентаризації боржника станом на 01.09.2013 значилось, зокрема:
- житловий фонд та нежитлові приміщення балансовою вартістю 2,7 млрд. грн.;
- машини та обладнання балансовою вартістю 55,5 тис. грн.;
- транспортні засоби балансовою вартістю понад 70 тис. грн.;
- дебіторська заборгованість - понад 8 млн. грн. (у тому числі 4,3 млн. грн. -заборгованість, по якій минув строк позовної давності).
14. Залишок грошових коштів на рахунку станом на 24.02.2014 становив 135 тис. грн.
15. В ході здійснення ліквідаційної процедури відповідно до звіту, поданого ліквідатором частково погашена заборгованість 2 черги задоволення перед фізичними особами на загальну суму 39 495,23 грн., перед УПФУ у Ленінському районі м. Дніпропетровська на суму 476 315,94 грн.; перед відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську на суму 58 533,78 грн.
16. Заборгованість по заробітній платі на даний час на підприємстві відсутня.
17. Відповідно до реєстру вимог кредиторів загальна сума кредиторських вимог, визнаних боржником, становить 15 501 327,86 грн.
18. Враховуючи наявність активів у банкрута, вартість яких перевищує суму кредиторської заборгованості, згоду органу місцевого самоврядування на введення процедури санації, наявність заяв від потенційних інвесторів щодо участі у санації банкрута, Господарський суд Дніпропетровської області дійшов висновку про доцільність припинення процедури ліквідації по даній справі та припинення повноваження ліквідатора Саричевої Н.В., введення процедури санації КВ ЖРЕП Ленінського району строком на 6 місяців, до 03.09.2014, призначення керуючого санацією арбітражного керуючого Мартиненко Олени Вікторівни, кандидатура якої на призначення запропонована комітетом кредиторів, про що постановив ухвалу від 03.03.2014. При цьому з метою виявлення можливих інвесторів суд здійснив офіційне оприлюднення повідомлення про введення процедури санації на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет від 04.03.2014 №1300.
19. Строк санаційної процедури у справі №38/5005/5752/2012 про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району неодноразово продовжувався.
20. Ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 та від 18.09.2017 дії ліквідатора по включенню майна, що перебувало на балансі банкрута, до ліквідаційної маси визнано незаконними та визнано недійсними всі укладені стосовно цього майна договори купівлі-продажу.
21. Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 38/5005/5752/2012 від 29.08.2016 та від 18.09.2017, як і постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2012 (усі набрали законної сили) встановлені наступні факти, а саме:

КВЖРЕП Ленінського району зареєстровано виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 13.09.1991 та діє на підставі статуту, зареєстрованого виконкомом Дніпропетровської міської ради 22.05.2002.

Згідно з п. 1 наказу комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради №23-КВ від 26.02.2004 "Про зміну форми правового режиму майна, закріпленого за житлово-комунальними підприємствами" для забезпечення можливості здійснення житлово-комунальними підприємствами, за якими закріплено комунальне нерухоме майно, комерційної господарської діяльності, пов`язаної з використанням цих об`єктів та отриманням прибутку, було змінено форму правового режиму комунального нерухомого майна, закріпленого за ВРЖЕП АНД району, КВЖРЕП Індустріального району, КВЖРЕП Самарського району, КВЖРЕП Жовтневого району, КЖРЕВП Бабушкінського району, КВЖРЕП Кіровського району, КВЖРЕП Красногвардійського району, КВЖРЕП Ленінського району, КЖЕП "Лівобережжя", КЖЕП "Південне", КЖЕП "Центральний" та закріплено його за підприємствами на праві господарського відання.

02.12.2009 Рішенням Дніпропетровської міської ради № 52/52 (з наступними змінами і доповненнями) вирішено передати з балансу комунальних виробничих житлових ремонтно-експлуатаційних підприємств на баланс комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради об`єкти нерухомого майна.

02.03.2011 Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради № 16/9 вирішено передати з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, КВЖРЕП Ленінського району, на баланс КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" об`єкти нерухомого майна.

Однак рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 КВЖРЕП Ленінського району в повному обсязі не виконано, внаслідок чого на час визнання вказаного підприємства банкрутом нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

29.07.2011 Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради VІ скликання №40/14 було прийнято рішення по припинення діяльності та ліквідацію підприємства боржника.

06.09.2011 Розпорядженням №643-р Дніпропетровського міського Голови затверджено склад комісії з питань припинення юридичної особи (ліквідаційної комісії) КВЖРЕП Ленінського району у наступному складі: голова ліквідаційної комісії - Пересунько Б.Б., члени комісії - Сергієнко Л.Ф., Дмитренко І.Г., Велегура Н.О., Карнаух Т.В., Лукіних О.В.

Головою ліквідаційної комісії встановлено, що кредиторська заборгованість КЖРЕП Ленінського району складає 11 130 962,11 грн. Заборгованість по відшкодуванню шкоди, заподіяної життю та здоров`ю - відсутня, по виплаті заробітної плати - відсутня. Дебіторська заборгованість складає - 7 805 424,87 грн.

За результатами проведення інвентаризації було складено проміжний баланс станом на 01.02.2012, затверджений Рішенням №41/22 від 28.03.2012, прийнятим на сесії Дніпропетровської міської Ради VІ скликання. Згідно з даними проміжного балансу станом на 01.05.2012 загальної вартості активів достатньо для покриття вимог кредиторів, але в процесі проведення ліквідаційних дій основні засоби (житловий фонд) на загальну балансову вартість 1 100 274 177,10 грн підлягають безоплатній передачі в комунальну власність. Таким чином, вартість активів, за рахунок яких можуть бути погашені кредиторські вимоги боржника, складає 130,8 тис. грн та відповідно цих активів недостатньо для погашення всіх кредиторських вимог.

Таким чином, згідно поданих документів судом встановлено, що вартості майна боржника-юридичної особи недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Разом з тим, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2011 у справі №7/5005/15290/2011 задоволено позов Дніпропетровської міської ради до КЖРЕП Ленінського району Дніпропетровської міської ради, треті особи: КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, вказаним судовим рішенням зобов`язано КЖРЕП Ленінського району Дніпропетровської міської ради передати шляхом підписання ліквідаційною комісією КЖРЕП Ленінського району в особі голови ліквідаційної комісії Пересунька Богдана Богдановича авізо та актів приймання-передачі зі свого балансу на баланс Комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради спірні об`єкти нерухомого майна.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2011 по справі №7/5005/15290/2011 в повному обсязі головою ліквідаційної комісії Пересуньком Б. Б. виконано не було, об`єкти права комунальної власності, в порядку передбаченому чинним законодавством, на баланс КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" передані не були, а в подальшому без належних на те підстав, в порушення Конституції України (ст.ст. 140-143), ст.ст. 16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", норм Господарського (ст.ст. 23, 78) та Цивільного (ст.ст. 316, 317, 319, 321, 327, 328, 329) кодексів України, без урахування рішень Дніпропетровської міської ради, №52/52 від 02.12.2009 (із змінами та доповненнями), № 16/9 від 02.03.2011 (з подальшими змінами та доповненнями), були включені ліквідатором підприємства-банкрута до ліквідаційної маси та реалізовані з прилюдних торгів.

До таких висновків дійшов Дніпропетровський окружний адміністративний суд у постанові від 27.04.2015 у справі № 804/53/15 за адміністративним позовом Дніпропетровської міської ради до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги.

Вказані обставини також підтверджуються вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2016 у справі № 201/17998/15-к, що набрав законної сили 23.05.2016, яким Пересунька Б. Б. визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Зокрема, вказаним вироком у кримінальному провадженні встановлено факт протиправного невиконання вимог рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2011 у справі № 7/5005/15290/2011, вчинений головою ліквідаційної комісії КЖРЕП Ленінського району Пересунько Б. Б. всупереч інтересам територіальної громади м. Дніпропетровська, як власника спірного нерухомого майна.

Згідно з ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла до 19.01.2013), за яким відбувалася ліквідаційна процедура, ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, здійснює наступні повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута відповідно до законодавства; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діла до 19.01.2013), усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об`єктів житлового жду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в встановленому порядку.

Однак, в порушення вимог вищеназваних норм закону, арбітражний керуючий включив нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення до складу ліквідаційної маси без достатніх правових підстав.
22. 10.11.2020 до Господарського суду Дніпропетровської області від керуючого санацією Зибіна А. О. надійшов лист №б/н від 09.11.2020 з протоколом засідання комітету кредиторів від 06.11.2020, з якого вбачається, що 06.11.2020 проведено комітет кредиторів щодо доцільності подальшої судової процедури відносно КВЖРЕП Ленінського району та її строків, комітет кредиторів вирішив відкласти розгляд питання на 04.12.2020.
23. 17.12.2020 керуючим санацією Зибіним А. О. подано для долучення до матеріалів справи баланс боржника на 31.12.2019.
24. 01.02.2021 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшло клопотання керуючого санацією Зибіна А. О. про припинення процедури санації відносно КВЖРЕП Ленінського району, визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури та призначення ліквідатором по даній справі арбітражного керуючого Зибіна А. О.
25. До вказаного вище клопотання додано протокол засідання комітету кредиторів КВЖРЕП Ленінського району від 27.01.2021, з якого встановлено, що на засіданні комітету кредиторів прийнято рішення визнати КВЖРЕП Ленінського району банкрутом, відкрити ліквідаційну процедуру та призначити ліквідатором по даній справі арбітражного керуючого Зибіна А. О., свідоцтво №71 від 08.02.2013.
26. 02.02.2021 до Господарського суду Дніпропетровської області від керуючого санацією Зибіна А.О. надійшли лист №б/н від 01.02.2021 з балансом боржника на 31.12.2020 та заява №б/н від 01.02.2021 на участь у справі про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району.
27. В судовому засіданні 02.02.2021 керуючий санацією Зибін А.О. повідомив, що КВЖРЕП Ленінського району не здійснює ніякої господарської діяльності і ніяких можливостей для проведення санації підприємства немає.
28. Балансом боржника станом на 31.12.2020 підтверджується наявність ознак неоплатності боржника, збитки від діяльності - 4 907 тис. грн.
29. Станом на 02.02.2021 до Господарського суду Дніпропетровської області не надходило заперечень щодо відкриття ліквідаційної процедури та визнання боржника банкрутом, в судовому засіданні не заявлено.
30. 02.02.2021 Господарський суд Дніпропетровської області постановою припинив процедуру санації КВЖРЕП Ленінського району, м. Дніпро, припинив повноваження керуючого санацією боржника арбітражного керуючого Зибіна А.О., визнав КВЖРЕП Ленінського району банкрутом та призначив ліквідатором у даній справі арбітражного керуючого Зибіна Антона Олександровича, якого зобов`язав здійснювати заходи ліквідаційної процедури у відповідності до вимог Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).
31. 18.04.2022 до Господарського суду Дніпропетровської області електронною поштою надійшов звіт №З/02-07/504 від 14.04.2022 ліквідатора Зибіна А.О. про проведену ним роботу у справі про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району за період з 02.02.2021 по 31.01.2022.

Подання заяви про покладення субсидіарної відповідальності
32. 13.11.2023 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла заява ліквідатора Зибіна А. О. про притягнення до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями банкрута, в якій арбітражний керуючий просив притягти Дніпровську міську раду до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями КВЖРЕП Ленінського району та стягнути з Дніпровської міської ради на користь банкрута суму непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог у розмірі 16 027 034,26 грн. 
33. Заява мотивована відсутністю у боржника майнових активів для формування ліквідаційної маси, а отже і джерела погашення вимог кредиторів. Єдиним засновником банкрута є Дніпровська міська рада. З огляду на положення Статуту боржника при утворенні КВЖРЕП Ленінського району Дніпропетровська міська рада спланувала роботу даного підприємства як збиткову і чітко зазначила джерело покриття збитків - міський бюджет. Ліквідатор доводив, що майно, що перебувало на балансі боржника, зважаючи на його правовий статус, не могло бути включене до ліквідаційної маси. Відповідно до реєстру вимог кредиторів розмір кредиторських вимог складає 16 027 034,26 грн і саме цю суму просив стягнути ліквідатор з Дніпровської міської ради на користь банкрута для подальшого задоволення вимог кредиторів.
34. Дніпровською міською радою заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Дніпровська міська рада доводила, що заява про покладення субсидіарної відповідальності у цій справі подана лише у жовтні 2023 року після спливу понад 10 років з дати визнання КВЖРЕП Ленінського району банкрутом 20.07.2012, у зв`язку з чим ліквідатором пропущено загальний трирічний строк позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
35. 09.09.2024 рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 38/5005/5752/2012 у задоволенні заяви від 20.10.2023 ліквідатора Зибіна А. О. про притягнення до субсидіарної відповідальності Дніпровської міської ради за зобов`язаннями КВЖРЕП Ленінського району - відмовлено. 
36. Рішення суду мотивоване тим, що невключення до складу ліквідаційної маси об`єктів нерухомого майна, повернення цього майна у комунальну власність не є причиною банкрутства боржника. 
37. Суд вказав, що ліквідатором банкрута не подано до суду Аналізу фінансового стану боржника у відповідності до вимог Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 №14, отже належними та допустимими доказами не доведено сам факт доведення боржника до банкрутства виходячи із економічних показників діяльності банкрута на підставі документів бухгалтерської звітності. У заяві про притягнення Дніпровської міської ради ліквідатором також не вказано, які саме дії чи бездіяльність органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради призвели до банкрутства боржника і перебували у причинно-наслідковому зв`язку із фінансово-економічним станом боржника, що можна характеризувати як стан неоплатності.
38. Суд також зазначив, що ліквідатором не подано балансів боржника, на підставі яких можна було б прослідкувати погіршення фінансового стану протягом останніх років перед відкриттям провадження у справі про банкрутство, не надано аналітичного аналізу складу кредиторської заборгованості, оцінки угод, які укладались боржником в процесі господарської діяльності. Відсутність означених доказів унеможливлюють встановлення об`єктивної сторони такого правопорушення як доведення боржника до банкрутства.
39. З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність ліквідатором об`єктивної сторони правопорушення доведення до банкрутства боржника зі сторони Дніпровської міської ради, причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Дніпровської міської ради та банкрутством боржника.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
40. 05.11.2025 постановою Центрального апеляційного господарського суду (повна постанова підписана 29.12.2025) апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" (далі - АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі") на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 у справі № 38/5005/5752/2012 - задоволено. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 у справі №38/5005/5752/2012 - скасовано. Постановлено нове рішення про задоволення заяви ліквідатора Зибіна А. О. від 20.10.2023. Покладено на Дніпровську міську раду субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями КВЖРЕП Ленінського району. Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь КВЖРЕП Ленінського району суму непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог у розмірі 16 027 034,26 грн. Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 028,00 грн.
41. Апеляційний суд дійшов висновку, що саме винні дії Дніпропетровської міської ради призвели до банкрутства КВЖРЕП Ленінського району та неможливості погашення вимог кредиторів, а ліквідатором доведено наявність складу правопорушення для застосування до Дніпровської міської ради субсидіарної відповідальності.
42. Суд також вказав, що ліквідатором не пропущено строк позовної давності на дату звернення до суду з цією заявою, який розпочав свій перебіг 02.02.2021 - з дня припинення процедури санації та остаточного визнання КЖВРЕП Ленінського району банкрутом з відкриттям ліквідаційної процедури.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
А. Доводи касаційної скарги Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури 
43. 19.01.2026 (через підсистему "Електронний суд") Першим заступником керівника Дніпропетровської обласної прокуратури (далі - прокурор) подано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 38/5005/5752/2012 та залишити в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 у справі № 38/5005/5752/2012. 
44. Підставою касаційного оскарження прокурор зазначає п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та доводить, що апеляційним господарським судом:
- не враховано правові висновки щодо застосування ст. ст. 26, 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. 61 КУзПБ в частині обов`язку суду при вирішенні питання покладення субсидіарної відповідальності на засновника встановлювати протиправність дій (бездіяльності) та причинного зв`язку між настанням неплатоспроможності боржника та діями засновника, які викладені у постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 904/366/22 (п. п. 47-48), від 17.09.2024 у справі №904/229/22 (п.п. 58-59), від 16.08.2024 у справі № 925/80/23 (п.п. 32-33), від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21) (п.п. 9.16.-9.21.);
- не застосовано до спірних правовідносин правовий висновок щодо застосування ст. 61 КУзПБ про покладення на міську раду субсидіарної відповідальності, без здійснення аналізу фінансово-економічних показників боржника, які викладені у постановах Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21) (п.п. 9.26. - 9.28.), від 19.02.2025 у справі № 904/3551/20, від 17.09.2024 у справі № 904/229/22, від 17.09.2024 у справі № 904/366/22, від 05.02.2019 у справі № 923/1432/15, від 09.10.2020 у справі № 910/21232/16.
45. Апеляційним господарським судом, на думку прокурора, також не враховано до спірних правовідносин преюдиційні рішення судів у цій же справі № 38/5005/5752/2012 якими спростовується протиправність дій (бездіяльності) Дніпровської міської ради як засновника КВЖРЕП Ленінського району щодо розпорядження нерухомим майном, яке перебувало у комунального підприємства на балансі. Рішеннями судів доведено порушення прав та інтересів саме органу місцевого самоврядування (Дніпровської міської ради) при відчуженні комунального майна під час банкрутства КВЖРЕП Ленінського району, факт отримання на рахунок банкрута коштів від продажу комунального майна та сплату кредиторам їх вимог від реалізації цього комунального майна.
46. Скаржник вважає, що безпідставним та неправомірним покладенням надмірного тягаря на Дніпровську міську раду у вигляді стягнення субсидіарної відповідальності на суму понад 16 млн грн порушено права, майнові інтереси територіальної громади міста та фактично здійснено повторне стягнення з держави коштів, які у 2012 році надійшли на рахунок комунально підприємства-боржника та у подальшому скеровані у рахунок погашення кредиторських вимог.
47. Також скаржник посилається на п. 4 ч. 1, п. 1 ч. 2, пп. "в" ч. 3 ст. 287 ГПК України та доводить, що справа має значний суспільний інтерес. 

Б. Доводи касаційної скарги Дніпровської міської ради
48. 19.01.2026 (згідно з відміткою на поштовому конверті) Дніпровською міською радою подано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі №38/5005/5752/2012 та залишити в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 у справі № 38/5005/5752/2012. 
49. Дніпровська міська рада підставою касаційного оскарження визначає п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України та стверджує, що апеляційний господарський суд застосував норми Господарського кодексу України, які станом на 05.11.2025 (дату ухвалення постанови) втратили чинність з 28.08.2025, згідно із Законом України № 4196-ІХ від 28.02.2025. Разом з цим, на думку скаржника, апеляційним судом не враховано зміни, внесені до статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", зокрема частин 7, 8 статті 60 та статей 60-1, 60-2, 60-3 цього Закону, з урахуванням змін внесених Законом України № 4196-ІХ від 09.01.2025, який є чинним з 28.02.2025.
50. Також скаржник доводить неправильне тлумачення судом апеляційної інстанції норм ст. 42, 61 КУзПБ, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних, викладених у постановах Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 922/2884/21 (922/157/22); п. 127-129 постанови від 10.08.2023 у справі № 911/2581/14 (щодо необґрунтованості заяви ліквідатора); п. 68-71 постанови від 18.05.2023 у справі № 910/3438/13 (щодо необґрунтованості заяви ліквідатора); від 14.06.2023 у справі № 911/3554/17; від 07.03.2023 № 911/101/21 (911/3174/21); від 15.02.2022 у справі № 927/219/20; від 15.02.2023 № 902/1078/16; від 02.08.2022 у справі № 908/314/18; від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11; від 16.06.2020 у справі № 910/21232/16; від 01.10.2020 у справі № 914/3120/15; від 10.03.2020 у справі № 902/318/16; від 05.02.2019 у справі № 923/1432/15.
51. Скаржник стверджує, що ліквідатором боржника у цій справі лише констатовано наявність заборгованості на підставі аналізу кредиторської заборгованості, яка виникла у певний період часу до порушення справи про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району. Однак, ліквідатор не зазначив, ким конкретно та якими саме діями здійснювалось умисне погіршення фінансово-господарського стану боржника, в чому полягає вина засновників (учасників, акціонерів), а також причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю зазначених вище осіб.
52. Дніпровська міська рада вважає, що апеляційний господарський суд не врахував фактичні обставини справи, а саме, що Дніпровська міська рада у 2011 році вирішила припинити шляхом ліквідації КВЖРЕП Ленінського району, а також було затверджено склад комісії з припинення, що вказує на дії спрямовані на припинення господарської діяльності боржника. 
53. Наполягає, що ліквідатором не затверджено звіт фінансово-господарської діяльності підприємства у відповідності до методичних рекомендацій, як передумови для настання субсидіарної відповідальності відповідно до сталої практики Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 19.06.2024 року у справі № 906/1155/20 (906/1113/21).
54. Скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції, встановивши факт притягнення до кримінальної відповідальності колишнього ліквідатора Пересунька Б. Б., не залучив вказану особу як учасника солідарних правовідносин субсидіарної відповідальності та не врахував, що саме винними діями певної фізичної особи спричинено негативні наслідки майну територіальної громади міста Дніпра. Суд не врахував наявність солідарного суб`єкта відповідальності. 
55. Також, за доводом скаржника, суд апеляційної інстанції неправильно застосував статті 256, 261 Цивільного кодексу України щодо початку строку позовної давності у взаємозв`язку з ч. 2 ст. 42 КУзПБ.
56. Міська рада доводить, що судом фактично встановлена відсутність активів у банкрута, за рахунок яких могла б бути сформована ліквідаційна маса, реалізація об`єктів ліквідаційної маси та розрахунки в ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області у цій справі від 18.09.2017. Отже саме з цієї дати, на думку скаржника, у керуючого санацією виник обов`язок на звернення до суду із заявою про притягнення до субсидіарної відповідальності засновника/учасника/керівника боржника, а як наслідок розпочав свій перебіг трирічний строк позовної давності для пред`явлення вимог керуючого санацією/ліквідатором про притягнення до субсидіарної відповідальності.
57. 27.02.2026 Дніпровською міською радою подано до Верховного Суду додаткові пояснення. 

В. Доводи касаційної скарги Комунального підприємство "Міські активи"
58. 31.03.2026 (через підсистему "Електронний суд") Комунальне підприємство "Міські активи" Дніпровської міської ради (далі - КП "Міські активи"), зазначаючи, що є особою, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, інтереси та обов`язки, звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі №38/5005/5752/2012 та залишити в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 у справі № 38/5005/5752/2012. 
59. Підставою касаційного оскарження КП "Міські активи" вказує п. 4 ч. 2 ст. 287, п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України.
60. Скаржник стверджує, що мотивувальна частина оскаржуваної постанови ґрунтується на висновках про передачу майна боржника на баланс іншого комунального підприємства - КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 03341763), яким нині є КП "Міські активи" (після зміни найменування), що стало підставою для висновку апеляційного суду про наявність у діях Дніпровської міської ради складу правопорушення з доведення боржника до банкрутства.
61. На переконання скаржника, не залучивши його до участі у справі, суд апеляційної інстанції надав правову оцінку діям, статусу та ролі саме тієї юридичної особи, яка нині діє як КП "Міські активи", що є безпосереднім втручанням у права та охоронювані законом інтереси скаржника та позбавленням права бути вислуханим з приводу тих обставин, які суд визнав юридично значущими.
62. КП "Міські активи" також доводить неправильне застосування апеляційним судом ч. 2 ст. 61 КУзПБ, ст. 256, 257, 261 ЦК України, неврахування висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 22.04.2021 у справі № 915/1624/16, від 16.06.2020 у справі № 910/21232/16, від 10.03.2020 у справі № 902/318/16, від 10.06.2021 у справі № 5023/2837/11 та у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21).

Г. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу
63. 02.03.2026 АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" подано відзиви на касаційні скарги, в яких кредитор просить залишити без змін постанову суду апеляційної інстанції, а касаційній скарги - без задоволення. Кредитор вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає ч. 2 ст. 61 КУзПБ та узгоджується з положенням ст. 8, 56 Конституції України, позиціям викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №5023/4388/12, від 29.10.2019 у справі №927/1124/16, постановах Верховного Суду від 03.11.2022 у справах № 908/2694/20, № 906/1155/20 (906/1113/21) від 19.06.2024 та інших, практиці Європейського суду з прав людини, а доводи скаржників є безпідставними та необґрунтованими. Кредитор вважає, що апеляційним судом правильно встановлено наявність елементів складу правопорушення для притягнення Дніпровської міської ради до субсидіарної відповідальності та надано належну оцінку щодо перебігу строків позовної давності. 

Ґ. Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
64. 26.03.2026 Дніпровською міською радою подано клопотання, в якому скаржник просить передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 302 ГПК України, оскільки, на думку заявника, справа містить виключну правову проблему. 
65. Заявник посилається на норми ст. 143 Конституції України, ст. 176, 1166 ЦК України, ст. 61 КУзПБ, ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та стверджує про наявність правового питання, а саме: чи може правомірне здійснення органом місцевого самоврядування своїх владно-майнових повноважень бути трансформоване судом у доказ цивільної вини без окремого і належного встановлення того, які саме рішення або бездіяльність були протиправними, у чому полягав причинний зв`язок між ними та стійкою неплатоспроможністю боржника, і чому саме ці дії, а не інші економічні чинники, спричинили банкрутство.
66. На думку заявника наявний якісний показник виключної правової проблеми, оскільки наявна судова практика, а саме постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 5023/4388/12, об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2024 у справі № 925/80/23, палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21), не вирішують спеціального питання, яке виникло саме у цьому спорі. 
67. Щодо кількісного показника, Дніпровська міська рада зазначає, що лише за участю Дніпровської міської ради протягом 2024 року та на початку 2026 року Верховний Суд розглядав або продовжує розглядати низку однотипних спорів, у яких порушуються питання меж субсидіарної відповідальності органу місцевого самоврядування за боргами комунальних підприємств.
68. Відповідно до ч. 5 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
69. Велика Палата Верховного Суду напрацювала та послідовно застосовує критерії при вирішенні питання, чи містить справа, яка передається їй на розгляд, виключну правову проблему, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників (ухвали від 10.07.2019 у справі № 431/5643/16-ц, від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 22.04.2021 у справі № 640/6432/19, від 28.04.2021 у справі № 916/1977/20, від 18.04.2021 року у справі № 758/733/18, від 29.03.2023 № 910/17401/21 тощо).
70. За усталеним підходом Великої Палати Верховного Суду, для віднесення справи до категорії спорів, які містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, така справа повинна мати кілька з наведених ознак, проте не одночасно в їх сукупності, зокрема:
- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;
- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми;
- існують якісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, зокрема:
а) відсутність усталеної судової практики застосування однієї і тієї ж норми права, у тому числі наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;
б) невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, у тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;
в) встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;
г) наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах тощо (ухвали Великої Палати Верховного Суду від 02 вересня 2021 року у справі № 910/11820/20, від 29 березня 2023 року у справі № 748/1335/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 369/6092/20, від 20 листопада 2024 року у справі № 307/3096/22, від 29 січня 2025 року у справі № 910/2201/24 тощо).
71. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
72. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і трапляється в невизначеній (значній) кількості справ, у разі якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
73.  Виключна правова проблема є такою, що впливає на застосування норм права у подібних та / або у тотожних правовідносинах та судами декількох юрисдикцій, у зв`язку із чим її невирішення призведе до різного тлумачення або застосування судами норм права та неоднакового вирішення спорів з однаковими фактичними обставинами та правовим регулюванням.
74. Клопотання Дніпровської міської ради про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить належного обґрунтування, що ця справа містить виключну правову проблему за кількісним та якісним критерієм і скаржник не обґрунтував у чому полягає неможливість вирішення справи касаційним судом у межах оцінки дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права в контексті підстав касаційного оскарження, а тому Верховний Суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
75. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що згідно зі статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
76. Предметом касаційного перегляду у цій справі стало питання щодо покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями банкрута - комунального підприємства на його засновника - орган місцевого самоврядування (міську раду), у зв`язку з доведенням боржника до банкрутства.
77. Оцінивши доводи касаційних скарг та позиції інших учасників справи, здійснивши перевірку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених ними обставин цієї справи Верховний Суд дійшов таких висновків. 
78. Щодо касаційної скарги КП "Міські активи" колегія суддів зазначає наступне.
79. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
80. Колегія суддів звертається до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21, висновки якої підлягають врахуванню відповідно до вимог ч. 4 ст. 300 ГПК України.
81. Так, Велика Палата у вказаній постанові дійшла наступних висновків.
82. На відміну від законодавства, яке діє omnes (щодо всіх, тобто з дією на невизначене коло суб`єктів), судове рішення у приватноправовому спорі, як правило, діє partes (тобто з правовими наслідками тільки для сторін у справі). Судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб.
83. Процесуальний закон розмежовує випадки, коли "рішення суду може вплинути на права та обов`язки" особи (коли в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно цієї особи або ця особа може пред`явити вимоги до сторони) (частина друга статті 50, пункт 1 частини першої статті 267 ГПК України) і коли має місце "рішення суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи" (пункт 4 частини третьої статті 277, частина четверта статті 287, пункт 3 частини першої статті 296, пункт 8 частини 1 статті 310 ГПК України). Відповідаючи на питання про те, що є рішенням суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи можуть міститись в мотивувальній та резолютивній частині рішення. Ці висновки мають різне значення. Процесуальний закон містить норми, які забезпечують, аби судове рішення, ухвалене у справі, не було протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі.
84. Щодо висновків суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи у мотивувальній частині рішення Велика Палата зазначила, що мотивувальна частина містить мотиви рішення суду - відповіді на питання факту (висновки про встановлені обставини, які мають значення для вирішення справи) і питання права (юридична кваліфікація цих обставин, висновки про наслідки, з якими право пов`язує встановлені обставини). Процесуальний закон не допускає, аби ці висновки були протиставлені особі, яка не брала участь у розгляді справи.
85. За положеннями статті 75 ГПК України висновки суду про встановлені обставини не мають зобов`язуючого (преюдиціального) значення для особи, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини встановлені, а правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, взагалі не є обов`язковою для господарського суду.
86. Отже, будь-які висновки про права, інтереси та (або) обов`язки особи у рішенні суду, яким вирішується приватноправовий спір, з огляду на норми статті 75 ГПК України не мають для особи, яка не брала участь у розгляді справи, зобов`язуючого значення, тобто не є рішенням про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи.
87. При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неприпустимим є втручання особи в остаточне рішення суду з тих лише підстав, що вона вважає помилковими викладені у мотивувальній частині цього рішення судження, які не мають стосовно неї обов`язкової сили.
88. Щодо висновків суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи у резолютивній частині рішення, Велика Палата Верховного Суду у справі № 922/5241/21 вказала, що резолютивна частина рішення містить присуд, який в силу обов`язковості судового рішення як конституційної засади судочинства (пункт 9 частини другої статті 129, стаття 129-1 Конституції України) є обов`язковим до виконання.
89. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина друга статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
90. Закон не встановлює механізму, який виключав би особу, яка не брала участь у справі, з-під дії судового рішення, якщо таке містить присуд про її права, інтереси та (або) обов`язки (стягує з неї кошти, зобов`язує її вчинити певні дії або утриматись від них, змінює чи припиняє правовідносини з її участю, визнає недійсним або скасовує документ, який посвідчує право особи, тощо).
91. Однак процесуальний закон встановлює право на перегляд справи та оскарження судового рішення для особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 17 ГПК України).
92. При цьому подання апеляційної скарги особою, не залученою до участі в справі, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки становить виняток із правила, за яким незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення (пункт 1 частини другої статті 261 ГПК України). Такий же підхід застосовано і для касаційного оскарження (пункт 1 частини четвертої статті 293 ГПК України).
93. Тобто законодавець визнав очевидно виправданим втручання в остаточне рішення суду для його перегляду з метою не допустити спрямування обов`язкової сили рішення суду на особу, яка не була залучена до участі у справі.
94. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (пункт 108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21). Аналогічний висновок, викладеній у постанові об`єднаної палати КГС ВС від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15-г.
95. Окрім того, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, має право на перегляд справи та оскарження судового рішення, і для забезпечення цього права процесуальний закон також встановлює виняток з правила, спрямованого на забезпечення остаточності судового рішення, процесуальний закон надає також суду повноваження, які спрямовані на усунення цього порушення і які суд здійснює ex officio.
96. Саме з огляду на публічну вагу цієї складової гарантії справедливого суду, яка полягає у тому, що суд не може вирішувати питання про права, інтереси або обов`язки особи, не залучивши її, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що повноваження скасувати судове рішення з направленням справи на новий розгляд, якщо суд нижчої інстанції прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України), суд касаційної інстанції здійснює незалежно від вимог та доводів касаційної скарги, а також незалежно від того, чи з касаційною скаргою звернулась особа, про права, інтереси та (або) обов`язки якої суд нижчої інстанції ухвалив рішення.
97. Ухвалення судом рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі становить такий дефект правосуддя, виправлення якого суд вищої інстанції не може поставити в залежність від того, чи скаржиться на нього особа.
98. Велика Палата знову підкреслює, що такий підхід до тлумачення підстави для скасування судового рішення як такої, яку суд касаційної інстанції застосовує ex officio, виправданий аби не допустити спрямування обов`язкового до виконання присуду рішення суду, який міститься в його резолютивній частині, проти особи, яка не була залучена до справи.
99. Отже, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що повноваження скасувати судове рішення з направленням справи на новий розгляд, якщо суд нижчої інстанції прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України), суд касаційної інстанції здійснює незалежно від вимог та доводів касаційної скарги, а також незалежно від того, чи звернулась з касаційною скаргою особа, про права, інтереси та (або) обов`язки якої суд нижчої інстанції ухвалив рішення.
100. При цьому Велика Палата Верховного Суд у наведеній постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 зазначила таке: "скаржник стверджує, що права ОСОБА_2, який не брав участі у справі, були порушені судом апеляційної інстанції, оскільки в оскарженій постанові суд надав оцінку його діям як покупця спірного майна без його безпосередньої участі у справі. На думку скаржника, апеляційний суд ухвалив рішення про права та інтереси незалученої до участі у справі особи, у тому числі право на звернення до суду з зустрічним позовом з вимогами щодо реституції. Велика Палата Верховного Суду з огляду на свої викладені висновки про тлумачення п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України звертає увагу на те, що оскаржена постанова апеляційного суду у мотивувальній частині містить висновки про правову кваліфікацію дій ОСОБА_2 , що не є рішенням про його права, інтереси або обов`язки".
101. КП "Міські активи" не є учасником цієї справи, однак стверджує, що оскаржуваною постановою суду апеляційної інстанції прийнято рішення про його права, інтереси та (обов`язки), оскільки постанова містить судження про передачу майна боржника на баланс КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" (після зміни найменування - КП "Міські активи"). 
102. Верховний Суд звертає увагу, що предметом судового розгляду у цій справі було питання щодо покладення на засновника боржника - Дніпровську міську раду субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Об`єктом дослідження була наявність або відсутність в діях суб`єкта відповідальності, яким, у цьому випадку є міська рада як засновник банкрута складу цивільного правопорушення, за вчинення якого покладається такий вид цивільної відповідальності як субсидіарна. Суд апеляційної інстанції, зазначивши в оскаржуваній постанові про передачу Дніпровською міською радою майна на баланс КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" (після зміни найменування - КП "Міські активи") не надавав жодної оцінки діям скаржника. Встановлення судом обставин з такої передачі в описовій та мотивувальній частині постанови апеляційного суду не є вирішенням судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки КП "Міські активи" як незалученої до справи особи. Постанова суду апеляційної інстанції (зокрема її резолютивна частина) також не містить для КП "Міські активи" обов`язкового до виконання присуду. 
103. Відтак Верховний Суд встановив, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов`язки КП "Міські активи".
104. Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося
105. З огляду на викладене, касаційне провадження за касаційною скаргою КП "Міські активи" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 підлягає закриттю. Відтак Верховний Суд не надає оцінки іншим доводам скаржника що, стосуються суті спору. 
106. Щодо касаційних скарг прокурора та Дніпровської міської ради Верховний Суд дійшов наступних висновків. 
107. Провадження у цій справі про банкрутство було порушено 07.07.2012 ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області за заявою голови ліквідаційної комісії на підставі ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
108. Слід зауважити, що інститут субсидіарної відповідальності в процедурах банкрутства був запроваджений ще Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону № 784-XIV (784-14) від 30.06.1999, зокрема ст. 25 якого було унормовано, що при здійсненні своїх повноважень ліквідатор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства.
109. Відповідно до ч. 2 ст. 61 КУзПБ, за правилами якого наразі здійснюється провадження у цій справі про банкрутство, в редакції на час подання ліквідатором заяви, під час здійснення своїх повноважень ліквідатор, кредитор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.
У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями.
Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Кодексом.
110. Щодо правової природи субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство колегія суддів звертається до висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у cправі № 906/1155/20 (906/1113/21), які полягають у наступному. 
111. У справі про банкрутство субсидіарна відповідальність має деліктну природу та узгоджується із частиною першою статті 1166 ЦК України, якою встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
112. Тобто недостатність майна юридичної особи, яка перебуває в судовій процедурі ліквідації, за умови доведення боржника до банкрутства, поповнюється за рахунок задоволення права вимоги про відшкодування шкоди до осіб, дії / бездіяльність яких кваліфікуються судом як доведення до банкрутства.
113. Потерпілою особою в такому випадку є банкрут, щодо якого відкрито ліквідаційну процедуру. 
114. Визначене нормами частини другої статті 61 КУзПБ правопорушення, за вчинення якого покладається такий вид цивільної відповідальності як субсидіарна, має співвідноситися із наявністю відповідно до закону необхідних умов (елементів), які є підставою для застосування цього виду відповідальності.
115. Такими елементами є об`єкт та суб`єкт правопорушення, а також об`єктивна та суб`єктивна сторони правопорушення. 
116. Об`єктом вказаного правопорушення є ті майнові права боржника та кредиторів, вимоги яких визнані у справі про банкрутство, що порушені у зв`язку з доведенням боржника до банкрутства, та відновлення яких відбувається відшкодуванням шкоди у межах покладення субсидіарної відповідальності за правилами частини другої статті 61 КУзПБ.
117. Суб`єкт (суб`єкти) правопорушення визначені законом, зокрема ними є засновники (учасники, акціонери) або інші особи, у тому числі керівник боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, за умови існування вини цих осіб у банкрутстві боржника.
118. Об`єктивну сторону правопорушення становлять дії / бездіяльність відповідних суб`єктів, прийняття ними рішень, надання вказівок на вчинення дій або на утримання від них, що призвели до відсутності у боржника майнових активів для задоволення вимог кредиторів або до відсутності інформації про такі активи, що виключає можливість дослідження активу та його оцінки, тобто які окремо або у своїй сукупності спричинили неплатоспроможність боржника та, відповідно, вказують (свідчать) про доведення конкретними особами боржника до банкрутства.
119. Тобто зміст відповідного делікту становлять умисні і цілеспрямовані дії / бездіяльність, результатом яких є банкрутство юридичної особи та шкода, завдана приватним і суспільним інтересам. 
120. За змістом частини другої статті 61 КзПБ вказані умисні дії/бездіяльність та їх результат узагальнено іменуються доведенням до банкрутства, що і дає назву цьому делікту. При цьому винні особи хоча і не є стороною боргових зобов`язань, але їх поведінка перебуває в причинно-наслідковому зв`язку зі шкодою у вигляді непогашених вимог кредиторів.
121. Щодо суб`єктивної сторони правопорушення, то її становить ставлення особи до вчинюваних нею дій чи бездіяльності (вини суб`єкта правопорушення). У наведених висновках Суд звертається до сталої правової позиції Верховного Суду в питанні складу правопорушення, за яке покладається субсидіарна відповідальність у справі про банкрутство, що сформульована та викладена у постановах від 30.01.2018 у справі № 923/862/15, 30.01.2018 у справі № 923/862/15, від 28.08.2018 у справі № 927/1099/13, від 18.10.2018 у справі № 923/1297/14, від 05.02.2019 у справі № 923/1432/15, від 03.09.2019 у справі № 923/1494/15, від 10.03.2020 у справі № 902/318/16, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17 та від 10.06.2021 у справі № 5023/2837/11, від 24.01.2023 у справі № 917/1500/18 (917/1932/20) тощо.
122. Буквальне прочитання абзаців першого та другого частини другої статті 61 КУзПБ ("розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою", "у разі недостатності майна боржника") є підставою для висновку, що розмір субсидіарної відповідальності, який дає право ініціювати спір про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство та підлягає стягненню із суб`єктів такої відповідальності, визначається в той момент, коли ліквідатор за результатами здійснення судових проваджень у процедурі банкрутства боржника остаточно визначив вартість ліквідаційної маси в грошовому еквіваленті за фактом продажу в процедурі ліквідації включених до її складу активів та здійснив за рахунок отриманих від продажу коштів розрахунок із визнаними у справі кредиторами. 
123. Тож сума вимог кредиторів, яка підлягає погашенню за правилами статті 64 КУзПБ, однак залишилась непогашеною в процедурі банкрутства за правилами цієї статті через недостатність майна банкрута, і є розміром субсидіарної відповідальності.
124. Таким чином, право ліквідатора подати заяву про покладення субсидіарної відповідальності виникає не раніше ніж після завершення реалізації об`єктів, включених до ліквідаційної маси банкрута, та розрахунків з кредиторами на підставі проведення такої реалізації у ліквідаційній процедурі. Аналогічний порядок покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника втілено в актуальній правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постановах від 10.06.2020 у справі № 911/3513/16, від 17.06.2020 у справі № 923/590/18, від 14.07.2020 у справі № 904/6379/16, від 24.02.2021 у справі № 902/1129/15 (902/579/20) та від 07.11.2023 у cправі № 908/3468/13. 
125. Статтею 61 КУзПБ закріплено правову презумпцію субсидіарної відповідальності осіб, що притягуються до неї, складовими якої є недостатність майна ліквідаційної маси для задоволення вимог кредиторів та наявність ознак доведення боржника до банкрутства.
126. Однак зазначена презумпція є спростовною, оскільки передбачає можливість відповідних осіб довести відсутність своєї вини у банкрутства боржника та уникнути відповідальності. Спростовуючи названу презумпцію, особа, яка притягується до відповідальності має право довести свою добросовісність, підтвердивши, зокрема, оплатне придбання активу боржника на умовах, на яких за порівняних обставин зазвичай укладаються аналогічні правочини та довівши, що вчинені за її участі (впливу) операції приносять дохід, відображені у відповідності з їх дійсним економічним змістом, а отримана боржником вигода обумовлена розумними економічними чинниками.
127. Якщо дії особи, які мали вплив на економічну (юридичну) долю боржника викликають об`єктивні сумніви в тому, що вона керувалася інтересами боржника, на неї переходить тягар доведення того, що результати зазначених дій стали наслідком звичайного господарського обороту, а не викликані використанням нею своїх можливостей, що стосуються визначення дій боржника, як таких, що вчиненні на шкоду інтересам боржника та його кредиторів. У такому разі небажання особи, яка притягується до субсидіарної відповідальності, надати суду докази має кваліфікуватися згідно із частиною другою статті 74 ГПК України виключно як відмова від спростування фактів, на наявність яких аргументовано з посиланням на конкретні документи вказує процесуальний опонент. У силу статті 13 ГПК України особа, що бере участь у справі, яка не вчинила відповідних процесуальних дій, несе ризик настання наслідків такої свої поведінки (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 07.08.2025 у cправі № 910/13367/19, від 18.02.2026 у справі № 904/1212/22, від 13.05.2025 у справі № 903/988/20 (903/177/24), від 10.03.2026 у справі № 917/1735/21(917/1992/24)).
128. Отже, виходячи зі змісту частини другої статті 61 КУзПБ, суд оцінює істотність впливу дій (бездіяльності) третіх осіб на становище боржника, перевіряючи наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) цих осіб та фактичною неплатоспроможністю боржника (доведенням його до банкрутства). 
129. Для визначення статусу особи як відповідача по субсидіарній відповідальності за зобов`язаннями боржника ліквідатор має проаналізувати, а суд під час розгляду заяви про притягнення до субсидіарної відповідальності та з`ясуванні наявності підстав для покладення на цих осіб субсидіарної відповідальності дослідити сукупність правочинів та інших юридичних дій, здійснених під впливом осіб, а також їх бездіяльність, що сприяли виникненню кризової ситуації, її розвитку і переходу в стадію банкрутства боржника.
130. Об`єктом оцінки суду в цьому випадку є надані ліквідатором докази на підтвердження доведення діями чи бездіяльністю третіх осіб боржника до банкрутства до яких належить, зокрема, звіт за результатами проведеного аналізу фінансово-господарського стану боржника складений у відповідності до Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності (див. постанову Верховного Суду від 19.09.2024 у справі № 904/9411/21). 
131. Верховний Суд неодноразово зазначав (зокрема у постановах від 12.11.2020 у справі №916/1105/16, від 08.06.2023 у справі № 910/17743/18), що законодавцем не конкретизовано, які саме дії чи бездіяльність складають об`єктивну сторону відповідного правопорушення. Тому при вирішенні питання щодо кола обставин, які мають бути доведені суб`єктом звернення (ліквідатором) та, відповідно, підлягають встановленню судом для покладення субсидіарної відповідальності, мають прийматися до уваги також положення частини першої статті 215 ГК України та підстави для порушення справи про банкрутство, з огляду на які такими діями можуть бути, зокрема: 1) вчинення суб`єктами відповідальності будь-яких дій, направлених на набуття майна, за відсутності активів для розрахунку за набуте майно чи збільшення кредиторської заборгованості боржника без наміру її погашення; 2) прийняття суб`єктами відповідальності рішення про виведення активів боржника, внаслідок чого настала неплатоспроможність боржника по його інших зобов`язаннях; 3) прийняття суб`єктами відповідальності рішення, вказівок на вчинення майнових дій чи бездіяльності боржника щодо захисту власних майнових інтересів юридичної особи боржника на користь інших юридичних осіб, що мало наслідком настання неплатоспроможності боржника тощо. Наведений перелік обставин, які мають братися до уваги під час розгляду питання застосування субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство, не є вичерпним.
132. Суд апеляційної інстанції встановив, що боржник є комунальним підприємством, єдиним засновником якого є Дніпровська міська рада. За положеннями статуту підприємство підпорядковується управлінню житлового господарства міської ради, є планово-збитковим, одержує дотації з бюджету на покриття збитків; закріплене за підприємством майно є комунальною власністю. 
133. Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішеннями Дніпровської міської ради у 2009 та 2011 роках майно підприємства було передано з його балансу на баланс іншого комунального підприємства, що фактично зупинило діяльність боржника, а також враховано, що на момент прийняття вказаних рішень боржник вже мав значну заборгованість перед кредиторами, тобто міська рада приймаючи рішення про передачу майна на баланс іншого підприємства та позбавляючи боржника можливості вести будь-яку статутну господарську діяльність для отримання прибутку усвідомлювала, що залишає кредиторів без можливості погашення їх вимог.
134. Станом на дату звернення ліквідатора із заявою про покладення субсидіарної відповідальності розмір кредиторських вимог банкрута складає 16 027 034,26 грн, водночас у банкрута відсутні майнові активи для формування ліквідаційної маси та джерело погашення вимог кредиторів. 
135. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме винні дії Дніпропетровської міської ради призвели до банкрутства КВЖРЕП Ленінського району та неможливості погашення вимог кредиторів.
136. Верховний Суд звертає увагу, що визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення відповідно до частини другої статті 61 КУзПБ та з урахуванням положень статей 74, 76, 77 ГПК України причинно-наслідкового зв`язку між винними діями/бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у боржника активів для задоволення визнаних у процедурі банкрутства вимог кредиторів), обов`язок чого покладається на кредитора/ліквідатора. Встановлення такого причинно-наслідкового зв`язку також належить до об`єктивної сторони цього правопорушення (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/21232/16, на яку посилається міська рада в касаційній скарзі, від 14.07.2020 у справі №904/6379/16, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17).
137. Поряд з цим, відсутність (ненадання) належних доказів на підтвердження елементів/складових об`єктивної сторони порушення, тобто дій/бездіяльності конкретної особи (суб`єкта) відповідальності, що вказують на доведення до банкрутства або банкрутства, спростовує існування об`єктивної сторони порушення з доведення до банкрутства (банкрутства), а відповідно позбавляє суд підстав визначити суб`єктів відповідальності, встановити вину у діях/бездіяльності цих осіб та покласти субсидіарну відповідальність на її суб`єктів (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/21323/16, від 15.02.2022 у справі № 927/219/20, від 15.02.2023 № 902/1078/16, від 07.03.2023 №911/101/21 (911/3174/21)), від 10.08.2023 у справі № 911/2581/14 (911/1311/22).
138. Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції встановив наявність елементів складу правопорушення, який полягає в такому:
- об`єкт - права кредиторів на задоволення їх вимог до боржника у справі про банкрутство за рахунок активів боржника, що не можуть бути задоволені внаслідок відсутності майна у боржника; 
- об`єктивна сторона - прийняття Дніпропетровською міською радою рішень № 52/52 від 02.12.2009 та №16/9 від 02.03.2011, які призвели до відсутності у банкрута майнових активів для ведення господарської діяльності та задоволення вимог кредиторів; 
- суб`єкт субсидіарної відповідальності - Дніпровська міська рада, яка є єдиним засновником банкрута та відповідно до закону та установчих документів за своїм юридичним статусом здійснювала контроль та мала право безпосередньо давати обов`язкові для виконання банкрутом вказівки, приймати рішення, видавати розпорядження та накази, 
- суб`єктивна сторона - умисел, оскільки на час прийняття рішень банкрут вже мав значну непідйомну суму заборгованості, а виведення активів (майна) з балансу боржника на баланс іншого створеного комунального підприємства із залишенням на балансі боржника та без передачі пасиву у виді багатомільйонної кредиторської заборгованості, що призвело до унеможливлення погашення заборгованості / триваюча бездіяльність, наслідком якої стало утворення значної кредиторської заборгованості, виражена у невчинені дій, направлених на недопущення нарощування кредиторської заборгованості / дії направлені на збільшення кредиторської заборгованості / недобросовісна поведінка засновника та посадових осіб боржника (не вчинення належного контролю відповідно до Статуту та приписів Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні") - беззаперечно вказує на вчинення дій щодо ухилення від погашення заборгованості банкрутом.
139. Отже, встановивши наявність всіх елементів складу правопорушення, як умови для застосування субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ліквідатора банкрута у цій справі та правильно застосував положення ч. 2 ст. 61 КУзПБ. 
140. Колегія суддів відхиляє доводи Дніпровської міської ради та прокурора скарзі про те, що не надавши звіт за результатами проведеного аналізу фінансово-господарського стану боржника ліквідатор не довів наявність передумов для застосування субсидіарної відповідальності. 
141. У постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 915/1624/16 Суд вказав, що звіт за результатами проведеного аналізу фінансово-господарського стану боржника, складений відповідно до Методичних рекомендацій, не становить безумовний доказ доведення боржника до банкрутства, а його наявність (або його недоліки) чи відсутність не є визначальним критерієм притягнення винних осіб до субсидіарної відповідальності, оскільки встановлення підстав для її покладення належить до дискреційних повноважень суду, які здійснюються судом за результатами сукупної оцінки всіх наявних у справі доказів, у тому числі й цього звіту, який є лише одним із засобів доказування (висновок, викладений у постанові).
142. Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, яка викладена у постанові від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20(906/1113/21) та згідно з якою відповідний звіт / висновок арбітражного керуючого, яким зафіксоване правопорушення (з доведення до банкрутства) та який складений з урахуванням вимог Методичних рекомендацій, є доказом та підставою для вимог про покладення субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство, а отже, складовою доказової бази (джерелом) на підтвердження об`єктивної сторони відповідного правопорушення.
143. У постанові Верховного Суду від 19.02.2025 у справі № 904/3551/20, на яку посилається прокурор, Верховний Суд зазначив, що відсутність в матеріалах справи висновку про доведення до банкрутства боржника не може бути беззаперечною підставою для звільнення винних осіб від субсидіарної відповідальності.
144. Доводи скаржників про недоведення ліквідатором винних дій засновника банкрута та причинно-наслідкового зв`язку спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами й обґрунтованими висновками апеляційного суду. Такі аргументи скаржників спрямовані на спонукання суду касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів у справі та встановлення обставин, що виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції в силу вимог ст. 300 ГПК України, а тому Суд їх відхиляє. 
145. Суд також не бере уваги посилання прокурора на встановлення судовими рішеннями у цій справі порушень прав Дніпровської міської ради відчуженням комунального майна під час процедури банкрутства, оскільки як вже зазначалося вище, предметом розгляду у цій справі є саме встановлення обставин доведення боржника до банкрутства діями/бездіяльністю засновника підприємства. 
146. Посилання Дніпровської міської ради на вчинення дій, спрямованих на ліквідацію боржника у 2011 році (прийняття рішення про припинення шляхом ліквідації та затвердження складу комісії на ліквідацію) не спростовують встановлених апеляційним судом обставин вчинення міською радою винних дій з доведення боржника до банкрутства, що передували такому рішенню, та унеможливили погашення вимог кредиторів, як підстави для застосування субсидіарної відповідальності.
147. Також Верховний Суд відхиляє як безпідставні твердження Дніпровської міської ради про застосування апеляційним господарським судом норм Господарського кодексу України, які станом на 05.11.2025 (дату ухвалення постанови) втратили чинність з 28.08.2025, оскільки на час виникнення спірних правовідносин та подання ліквідатором відповідної заяви норми вказаного Кодексу були чинними. Частина третя статті 3 ГПК України визначає, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
148. З аналогічних підстав Суд не бере до уваги посилання скаржника на неврахування апеляційним судом змін, внесених до статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", зокрема частин 7, 8 статті 60 та статей 60-1, 60-2, 60-3 цього Закону, внесених Законом України № 4196-ІХ від 09.01.2025, які набули чинності вже після ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі (09.09.2024). 
149. Колегія суддів також не бере уваги доводи Дніпровської міської ради щодо незалучення як учасника солідарних правовідносин субсидіарної відповідальності Пересунька Б. Б. , який, на думку скаржника, є суб`єктом відповідальності. Визначений ліквідатором суб`єкт відповідальності - Дніпровська міська рада як засновник боржника та особа, чиї дії призвели до банкрутства боржника відповідає вимогам ст. 61 КУзПБ та встановленим судом апеляційної інстанції обставинам, а суд касаційної інстанції не здійснює переоцінку доказів та встановлення обставин справи. 
150. В заяві про застосування строків позовної давності до заяви ліквідатора Дніпровська міська рада наполягала, що таку слід обраховувати з дати визнання боржника банкрутом постановою суду першої інстанції від 20.07.2012. 
151. В касаційній скарзі Дніпровська міська рада доводить, що трирічний строк позовної давності для пред`явлення вимог керуючого про притягнення до субсидіарної відповідальності розпочав перебіг з постановлення ухвали суду першої інстанції від 18.09.2017, якою було визнано незаконним дії ліквідатора з включення майна до ліквідаційної маси, тобто, на думку скаржника, фактично встановлено відсутність активів у банкрута.
152. Щодо позовної давності Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у cправі № 906/1155/20 (906/1113/21) зазначив, що беручи до уваги, що за наявності ознак доведення до банкрутства юридичної особи - боржника заява про покладення субсидіарної відповідальності може бути подана виключно тоді, коли за результатами проведення ліквідаційної процедури боржника буде встановлена недостатність майна боржника для повного задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство, що вказуватиме на порушення тих прав, які підлягають захисту через правовий інститут субсидіарної відповідальності, Суд дійшов висновку, що встановлення недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство є тією обставиною, з якою закон пов`язує початок перебігу позовної давності за вимогами про субсидіарну відповідальність у справі про банкрутство.
153. Дійшовши зазначеного висновку, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у cправі № 906/1155/20 (906/1113/21) виснувала про необхідність відступити від раніше викладеної правової позиції Верховного Суду в питанні обчислення позовної давності при застосуванні субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство, що викладена в постановах від 17.03.2020 у справі № 10/5026/995/2012, від 02.09.2020 у справі № 923/1494/15, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17, від 10.06.2021 у справі № 5023/2837/11, відповідно до якої ухвалення господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом є тією обставиною, яка свідчить що ліквідатор довідався або міг довідатися про наявність ознак доведення до банкрутства юридичної особи-боржника та визначає початок перебігу позовної давності за вимогами про субсидіарну відповідальність у справі про банкрутство.
154. Вирішуючи питання щодо застосування строків позовної давності за вимогам ліквідатора про покладення на засновника банкрута субсидіарної відповідальності, судом апеляційної інстанції було враховано, що у 2013 році комітетом кредиторів було прийнято рішення про введення процедури санації щодо боржника, з огляду на заяву інвестора, бажаючого взяти участь в санації боржника. Враховуючи наявність активів у банкрута, вартість яких перевищує суму кредиторської заборгованості, згоду органу місцевого самоврядування на введення процедури санації, наявність заяв від потенційних інвесторів щодо участі у санації банкрута, Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 03.03.2014 припинив процедуру ліквідації та ввів процедуру санації КВЖРЕП Ленінського району. В подальшому строк процедури санації неодноразово продовжувався. 
155. Судом апеляційної інстанції встановлено, що процедура санації не призвела до дієвих результатів, господарську діяльність боржник не здійснював і не здійснює, тобто не може набути грошові кошти, баланси боржника в динаміці свідчать про погіршення фінансового стану КЖВРЕП Ленінського району, який характеризується ознаками неоплатності, інвентаризація майна боржника засвідчила відсутність активів у банкрута, за рахунок яких могла б бути сформована ліквідаційна маса, а реалізація об`єктів ліквідаційної маси та розрахунки з кредиторами на підставі вчинення такої реалізації у ліквідаційній процедурі не вчинялися (не могли бути вчинені) після визнання ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 неправомірними дій ліквідатора боржника арбітражного керуючого Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута переліку нерухомого майна із визнанням недійсними результатів біржових торгів та договорів купівлі-продажу майна, в результаті чого Господарським судом Дніпропетровської області у справі №38/5005/5752/2012 було прийнято постанову від 02.02.2021, якою було припинено процедуру санації та визнано КЖВРЕП Ленінського району банкрутом з відкриттям ліквідаційної процедури. За висновком суду апеляційної інстанції саме з цієї дати розпочинає свій перебіг трирічний строк позовної давності для пред`явлення вимог ліквідатора про притягнення до субсидіарної відповідальності засновника боржника, а тому ліквідатором не пропущено позовної давності.
156. Суд також вказав, що матеріали справи № 38/5005/5752/2012 засвідчують, що ліквідатором Зибіним А. О. після його призначення постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2021 вживалися заходи, передбачені КУзПБ. Вчинені ліквідатором заходи щодо виявлення та повернення активів банкрута, продажу його майна тощо, не призвели до будь-яких дієвих результатів.
157. Оскільки, з огляду на встановлені судом попередньої інстанції конкретні обставини цієї справи щодо тривалого перебування боржника у процедурі санації, метою якої є оздоровлення фінансово-господарського стану боржника та задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів, однак яка не призвела до позитивних результатів, подальшого визнання боржника банкрутом постановою від 02.02.2021 та остаточне встановлення відсутності активів боржника для розрахунків з кредиторами, Верховний Суд не вбачає суперечності висновків суду апеляційної інстанції у питанні обрахування початку перебігу строку позовної давності до вимог ліквідатора в цій справі із викладеними вище висновками Верховного Суду у справі № 906/1155/20 (906/1113/21). Висновки суду апеляційної інстанції у цій конкретній справі узгоджуються із висновками Верховного Суду щодо зв`язку початку перебігу позовної давності за вимогами про субсидіарну відповідальність у справі про банкрутство із встановленням недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів та не свідчать про порушення апеляційним судом норм 256, 261 ЦК України, а тому Верховний Суд відхиляє протилежні доводи касаційної скарги Дніпровської міської ради. 
158. Щодо посилань скаржників на висновки Верховного Суду, викладені в низці постанов, які наведені ними в касаційних скаргах щодо застосування положень закону щодо покладення субсидіарної відповідальності, колегія суддів зазначає, що скаржники цитують загальні висновки Верховного Суду проте не обґрунтовують та не конкретизують, в чому саме полягає невідповідність висновків апеляційного господарського суду у цій справі висновкам Верховного Суду. Відповідні посилання скаржників щодо правової природи субсидіарної відповідальності, обов`язку суду встановити протиправність дій засновника та причинно-наслідкового зв`язку між винними діями-бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних наслідків для боржника, щодо доказової бази у такій категорії справ тощо не свідчать про неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у цій справі. Висновки, що їх дійшов суд апеляційної інстанції відповідають наведеним вище висновкам Верховного Суду та не суперечать тим, які викладені в постановах, на які посилаються скаржники. 
159. Посилання Дніпровської міської ради на постанову Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 922/2884/21 (922/157/22) є нерелевантним, оскільки предметом розгляду у цій справі були вимоги про визнання правочину фіктивним, що свідчить про неподібність спірних правовідносин та порушеного правового питання. Отже доводи скаржників про неврахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах не спростовують обґрунтованості висновків суду попередньої інстанцій у цій справі та не підтверджують неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. 
160. Решта аргументів касаційної скарги не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові у цій справі.
161. З огляду на таке, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг прокурора та Дніпровської міської ради та не вбачає підстав для зміни чи скасування законної та обґрунтованої постанови апеляційного господарського суду. 
162. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть різнитися залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 указаної Конвенції, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00, пункт 23). 
163. Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів апеляційного господарського суду. 

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
164. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України). 
165. Враховуючи вищевикладене та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 308, ст. 309 ГПК України касаційні скарги прокурора та Дніпровської міської ради підлягають залишенню без задоволення, а прийнята у справі постанова апеляційного господарського суду - залишенню без змін.

В. Розподіл судових витрат
166. У зв`язку з тим, що Суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення Суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства "Міські активи" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 38/5005/5752/2012 закрити.
2. Касаційні скарги Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та Дніпровської міської ради на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 38/5005/5752/2012 залишити без задоволення.
3. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 38/5005/5752/2012 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Пєсков

Судді С. Жуков

В. Погребняк