ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 року	справа № 380/9380/26	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, в особі Державного реєстратора прав на нерухоме майно Мельник Ілони Борисівни ( 79040, м. Львів, вул. Городоцька, 299, ЄДРПОУ 26526844) про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, в особі Державного реєстратора прав на нерухоме майно Мельник Ілони Борисівни, у якій просить суд скасувати як протиправне рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Мельник Ілони Борисівни Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від № 83859622 від 20 березня 2026 року та зобов`язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно Мельник Ілони Борисівни здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 липня 1997 року № НОМЕР_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що з метою реєстрації свого права на квартиру в лютому 2026 року вона подала заяву про реєстрацію цього права до територіального підрозділу Центру надання адміністративних послуг (далі - ЦНАП) міста Львова. Згаданим раніше рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 838259622 від 20.03.2026 відмовлено в проведенні реєстраційних дій. Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що державний реєстратор залишив заяву без руху та скерував відповідний запит до КП "Херсонське БТІ" Херсонської обласної ради. Оскільки у відповіді КП "Херсонське БТІ" Херсонської обласної ради вказано на неможливість перевірити інформацію про реєстрацію права на квартиру до 2013 року (з огляду на перебування Олешківської філії КП «ХБТІ» Херсонської обласної ради під тимчасовою окупацією), державний реєстратор відмовив в проведенні реєстраційних дій. Свідоцтво про право власності на квартиру було зареєстроване в бюро технічної інвентаризації, про що свідчить оригінал Свідоцтва, на якому міститься реєстраційний напис, виконаний Цюрюпинським (нині Олешківським) БТІ, про належність позивачці квартири на праві власності. При поданні заяви про державну реєстрацію права власності на квартиру позивачка пред`явила оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, виданого органом приватизації, з наявним на бланку Свідоцтва реєстраційним написом бюро технічної інвентаризації, розпорядження органу приватизації № 275 від 15 липня 1997 року, технічний паспорт на квартиру, тощо. Стверджує, що нею було виконано всі залежні від неї дії та подані документи, які підтверджують як легітимність набуття нею права власності на квартиру так і достовірність факту реєстрації цього права за позивачкою в порядку, що існував до 1 січня 2013 року. Вказує, що державний реєстратор мав доступ до всіх документів та інформації, необхідних для проведення державної реєстрації. Відтак, його рішення про зупинення розгляду її заяви та подальша відмова в реєстрації належного ОСОБА_1 права власності на квартиру порушує її законні права. Просить позов задовольнити повністю.
Ухвалою від 13 травня 2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач позов не визнав та у відзиві зазначив, що 3.02.2026 ОСОБА_1 подала заяву про державну реєстрацію прав щодо набуття права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . До заяви заявник долучила відповідні документи. За результатом розгляду заяви державний реєстратор 06.02.2026 прийняв рішення з індексним номером 83179944 про залишення заяви без руху, оскільки встановив наявність обставин, які є підставою для залишення заяви без руху. 20.03.2026 державний реєстратор прийняв рішення з індексним номером 83859622 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Відповідно до отриманої відповіді КП "Херсонське БТІ" Херсонської обласної ради №169003 від 6.02.2026 неможливо встановити реєстрацію права власності до 2013 року за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки робота Олешківської філії КП «ХБТІ» ХОР на даний час не відновлена (тимчасово знаходиться під окупацією зс рф). Враховуючи те, що заявником не долучено документи, які стали підставою для зупинки у проведенні реєстраційної дії, а на запит державного реєстратора така інформація не надана, керуючись ч. 1 ст. 24 Закону державним реєстратором прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційної дії. Перевірка права особи, яке виникло і зареєстроване БТІ до 01.01.2013 з використанням паперових носіїв інформації, є обов`язковою безальтернативною складовою у процедурі державної реєстрації такого права, оскільки це прямо передбачено Законом. Сама по собі наявність у позивача свідоцтва про право власності не є допустимим та достатнім доказом на підтвердженням актуальних відомостей про зареєстровані речові права на відповідний об`єкт нерухомого майна. Система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013. До цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому, іншого порядку реєстрації права власності Законом не передбачено. З моменту отримання свідоцтва про право власності (з 15.07.1997) до запровадження Державного реєстру прав могли відбуватися зміни, в тому числі щодо власників об`єкта нерухомого майна, про яке йдеться у позові. Відомості, що стосуються відповідного об`єкта нерухомого майна за період з дати отримання свідоцтва (1997 рік) до 2004 року, тобто за період, у який державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювали державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації, та відомості про які ще не вносилися до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відсутні та державному реєстратору не надані позивачем, що унеможливлює встановлення державним реєстратором наявності чи відсутності реєстрації змін у правовому стані щодо об`єкта нерухомого майна, зокрема, у період з дати отримання свідоцтва про право власності (1997 рік) до запровадження Державного реєстру прав (2004 рік). Відповідач вчинив усіх необхідних дій, зокрема надіслав запит до органу, що проводив реєстраційні дії та органу місцевого самоврядування, проте не отримав інформацію, що підтверджує реєстрацію права власності на квартиру до 1.01.2013. Вважає, що безпідставною є вимога позивача про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про відмову у вчиненні реєстраційних дій. Просив у задоволенні позову відмовити.
Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якому не погодився з твердженням Відповідача про те, що єдиним на теперішній час способом захисту прав позивача у цій справі, є звернення до суду загальної юрисдикції з цивільним позовом про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Вказує, що багато судів навпаки заперечують правильність такого способу судового захисту в цій категорії справ. Що стосується судової практики, яка утворилася в межах адміністративної юрисдикції у справах про оскарження рішень державного реєстратора, де суди пристали на сторону суб`єкта реєстрації та відмовили в задоволенні вимог позивачів (на яку покликається Відповідач), то як свідчать відомості Єдиного Державного реєстру судових рішень - багато судів як першої так і другої інстанцій дотримуються протилежної позиції та задовольняють позовні вимоги в аналогічних справах навіть за відсутності доступу до архівів БТІ, які розташовані на окупованих територіях. позивач вважає, що у Відповідача не було підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 23 Закону № 1952 - IV для залишення його заяви про реєстрацію прав на квартиру без руху, натомість надані із заявою оригінали Договору-купівлі продажу квартири з реєстраційним написом на ньому та технічного паспорту в конкретному випадку вказують на існування достатніх доказів набуття та реєстрації за позивачем права власності на квартиру до 2013 року. Заперечуючи проти Відзиву, позивач також оцінює аргументи Відповідача про обов`язковість безумовного дотримання припису пункту 3 частини третьої ст. 10 Закону № 1952- IV, через призму їх ймовірної юридичної життєздатності. Припускаючи правильність позиції Відповідача, тобто позиції, згідно з якою формальне слідування букві закону (без врахування динаміки суспільних відносин) є справжнім проявом законності, позивач вважає, що сторони в справі, а також суд мали би прийти до усвідомлення того, що громадяни України, які з різних підстав до 2013 року набули та здійснили, за діючим на той час законодавством, реєстрацію права власності на нерухоме майно, розташоване на тимчасово окупованих територіях або в зоні ведення активних бойових дій, - у відносинах щодо отримання компенсації за пошкоджене (знищене) внаслідок воєнних дій нерухоме майно потрапили в нерівні умови в порівнянні з іншими власниками нерухомості, розташованої на підконтрольних Україні територіях, або вільних від активних бойових дій. У випадку других - дійсно не існує жодних перешкод для реєстратора щодо отримання від відповідного підприємства БТІ необхідної інформації (витягів з паперових носіїв) про реєстрацію прав на нерухоме майно, здійснене в період до 01 січня 2013 року. 
Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.
3.02.2026 ОСОБА_1 подала до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради заяву за реєстраційним номером 71313569 про державну реєстрацію прав щодо набуття права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
До заяви заявниця долучила Свідоцтво про право власності на квартиру, технічний паспорт на квартиру. 
За результатом розгляду вказаної заяви державний реєстратор Мельник І.Б. 6.02.2026 прийняла рішення з індексним номером 83179944 про залишення заяви без руху, оскільки встановив наявність обставин, які є підставою для залишення заяви без руху, а саме: неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року, а саме: державним реєстратором скеровано запит в БТІ.
3.02.2026 державний реєстратор надіслав запит №113487 до органу, що проводив реєстраційні дії та органу місцевого самоврядування, однак не отримав інформацію, що підтверджує реєстрацію права власності на квартиру до 1.01.2013.
На запит державного реєстратора від 3.02.2026 Комунальне підприємство Комунальне підприємство "Херсонське бюро технічної інвентаризації" 6.02.2026 надало відповідь.
Відповідно до отриманої відповіді Комунального підприємства "Херсонське бюро технічної інвентаризації" Херсонської обласної ради від 6.02.2026 №169003 неможливо встановити реєстрацію права власності до 2013 за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки робота Олешківської філії КП «ХБТІ» ХОР на даний час не відновлена (тимчасово знаходиться під окупацією зс рф).
20.03.2026 державний реєстратор прийняв рішення з індексним номером 83859622 про відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, а саме:
Позивачка, вважаючи протиправним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 20 березня 2026 року № 83859622, звернулася до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає на наступне.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (надалі - Закон №1952-IV).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. 
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону № 1952-IV будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.
Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав здійснюється у порядку визначеному Законом №1952-ІV та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 (надалі - Порядок №1127).
Згідно з ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону №1952-IV встановлено, що суб`єктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) які набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.
Частиною 3 ст. 10 Закону №1952-IV передбачено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону №1952-IV відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону №1952-ІV державна реєстрація прав проводиться, зокрема, в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.
Частиною 2 ст. 18 Закону №1952-IV встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Пунктом 1 статті 20 Закону № 1952-IV визначено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).
Статтею 23 Закону №1952-IV врегульовано порядок залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху.
Згідно з частиною 1 статті 23 Закону №1952-IV заяву про державну реєстрацію прав може бути залишено без руху в таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.
Відповідно до частини 2 статті 23 Закону №1952-IV державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та невідкладно повідомляє про це заявника.
Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви. Перебіг строку державної реєстрації прав продовжується з моменту усунення обставин, що стали підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду, з урахуванням часу, що минув до його зупинення (частина 3 статті 23 Закону №1952-IV).
Згідно з частиною 4 статті 23 Закону №1952-IV рішення повинно містити вичерпний перелік підстав для зупинення розгляду заяви. Державний реєстратор не має права вимагати від заявника надання інших документів, крім тих, відсутність яких стала підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, якщо інше не випливає з документів, що надані додатково.
У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (частина 5 статті 23 Закону №1952-IV).
Частиною 1 ст. 24 Закону №1952-ІV встановлено перелік підстав відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема, згідно з пунктом 8 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.
Частинами другою та п`ятою цієї ж статті передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.
Отже, законодавством регламентовано перелік підстав для відмови у державній реєстрації, який є виключним і не підлягає розширеному тлумаченню (постанова Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 638/13304/17).
Водночас згідно з частиною 5 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.
Відповідно до абзацу першого пункту 12 Порядку №1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, обтяженнями речових прав, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав, зокрема у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 і 24-1 частини першої статті 4 Закону України “Про санкції”.
Згідно з абзацом другим пункту 12 Порядку №1127 під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру, Реєстру аграрних нот та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав.
Відповідно до п. 18 Порядку №1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації за умови вчинення дій та/або процедур, передбачених цим Порядком під час розгляду заяви, приймається державним реєстратором у будь-який час до закінчення строку державної реєстрації прав.
Виходячи із системного аналізу наведених вище норм Закону №1952-IV та Порядку №1127 суд зазначає, що при прийнятті заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор перевіряє їх на наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Державний реєстратор 3.02.2026 скерував запит №113487 про надання інформації до КП "Херсонське БТІ" Херсонської обласної ради.
Суд встановив, що за результатом розгляду заяви Малиш Р.В. державний реєстратор 6.02.2026 прийняв рішення з індексним номером 83179944 про залишення заяви без руху, оскільки встановив наявність обставин, які є підставою для залишення заяви без руху: неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.
Відповідно до отриманої відповіді КП "Херсонське БТІ" Херсонської обласної ради від 6.02.2026 №169003 неможливо встановити реєстрацію права власності до 2013 року за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки робота Олешківської філії КП «ХБТІ» ХОР на даний час не відновлена (тимчасово знаходиться під окупацією зс рф).
20.03.2026 державний реєстратор прийняв рішення з індексним номером 83859622 про відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
За результатами дослідження матеріалів справи, підставою для відмови ОСОБА_1 в державній реєстрації прав на нерухоме майно став пункт 8 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, а саме: державний реєстратор протягом 30 робочих днів з моменту прийняття рішення про зупинення розгляду заяви від не отримав відповідь на запит щодо зареєстрованого до 1 січня 2013 року права власності на запитуваний об`єкт нерухомого майна.
Разом з тим суд звертає увагу, що вищевказана підстава для відмови, не зазначена серед підстав, визначених частиною 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
При цьому, статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Суд зауважує, що відсутність у державного реєстратора можливості направити запит до організацій, які проводили оформлення та/або реєстрацію прав, що передбачено положеннями статті 10 Закону № 1952-IV, не може позбавляти права особи на державну реєстрацію права власності та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
Також, як вже зазначалося вище, нормами ст. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Суд враховує, що при прийнятті рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій державним реєстратором не було прийнято до уваги норми Постанови КМУ від 06.03.2022 року № 209 "Про деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану", норм Цивільного законодавства та норм Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".
Слід урахувати, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Як зазначено вище, набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Суд звертає увагу, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01.01.2013, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Таким чином, у випадку позивач подав оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, виданого органом приватизації, з наявним на бланку Свідоцтва реєстраційним написом бюро технічної інвентаризації, розпорядження органу приватизації № 275 від 15 липня 1997 року, технічний паспорт на квартиру відповідно до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна.
У зв`язку із зазначеним, прийняте рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій з причин відсутності підтвердженої інформації державної реєстрації права власності до 01.01.2013 року на квартиру є таким, що порушує матеріальне право позивача та підлягає скасуванню, а відтак позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З приводу вимоги про зобов`язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно Мельник Ілони Борисівни здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 липня 1997 року № 1929суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Аналіз вказаних положень Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом.
Разом із тим, суд звертає увагу на те, що законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру проведення реєстраційних дій щодо речових прав на нерухоме майно, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у проведенні таких реєстраційних дій.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
При цьому, на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Суд зауважує, що відсутність у державного реєстратора можливості направити запит до організацій, які проводили оформлення та/або реєстрацію прав, що передбачено положеннями статті 10 Закону № 1952-IV, не може позбавляти права особи на державну реєстрацію права власності та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
Таким чином, суд дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме на квартиру з урахуванням висновків суду.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для часткового задоволення позову.
Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 268, 269, 271, 272, 293, 295, КАС України, суд, –

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Мельник Ілони Борисівни Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від № 83859622 від 20 березня 2026 року.
Зобов`язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради повторно розглянути заяву про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 липня 1997 року № 1929.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, в особі Державного реєстратора прав на нерухоме майно Мельник Ілони Борисівни ( 79040, м. Львів, вул. Городоцька, 299, ЄДРПОУ 26526844) 1331 грн 20 коп сплаченого судового збору.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Брильовський Роман Михайлович