ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року м. Львів	 	Справа № 500/7129/25 пров. № А/857/21852/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Боршовського Т.І., 
суддів Кухтея Р.В.,
Шевчук С.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі № 500/7129/25 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення податкового боргу, -
суддя в 1-й інстанції – Дерех Н.В.,
провадження – письмове,
час постановлення ухвали – 30 березня 2026 року,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складення повної ухвали – 30 березня 2026 року.

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА.
Головне управління ДПС у Тернопільській області (далі також – позивач) звернулося до суду із адміністративним позовом до Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі також – відповідач), в якому просило ухвалити рішення про стягнення з відповідача з рахунків у банках та за рахунок готівки, що належить відповідачу, податковий борг у розмірі 6165890,02 грн: по податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) - 6154561,78 грн; по платежу земельний податок з юридичних осіб (Збаразька ТГ) - 10240,21 грн; по платежу земельний податок з юридичних осіб (Підволочиська ТГ) - 1088,03 грн. 
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року закрито провадження у справі за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення податкового боргу, з роз`ясненням, що спір підлягає розгляду Господарським судом Тернопільської області за правилами господарського судочинства.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що з 01.01.2025 відбулася зміна у правовому регулюванні, зокрема зі статті 20 ГПК України виключено заборону на розгляд господарськими судами в межах справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України. Крім того, у редакції частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі – КузПБ) з 01.01.2025 таку категорію спорів, що розглядаються господарським судом в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність), як «спори щодо інших вимог до боржника» розширено шляхом уточнення про те, що у межах такої категорії спорів можуть розглядатись «у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України». Враховуючи те, що Господарським судом Тернопільської області відкрито провадження у справі № 921/534/23 про банкрутство Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», суд першої інстанції дійшов висновку, що спір у даній справі не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами Господарського процесуального кодексу України.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню. В обґрунтування покликається на те, що оскаржена ухвала не відповідає актуальному правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 13.04.2023 у справі № 320/12137/20. Стверджує, що правила визначення юрисдикції визначає насамперед процесуальний кодекс (ГПК України, КАС), а не кодекс з консолідованими нормами матеріального права, яким є КУзПБ. Також вважає твердження суду про те, що категорію спорів, що розглядаються господарським судом в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність), як «спори щодо інших вимог до боржника», розширено шляхом уточнення про те, що у межах такої категорії спорів можуть розглядатись «у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, є неправильним та вільним тлумаченням частини восьмої статті 20 ГПК України. Головне управління ДПС у Тернопільській області не спростовує, що з 01.01.2025 знята пряма заборона розгляду в господарському судочинстві спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), проте це не означає автоматичного розширення повноважень господарських судів. Таким чином, вважає, що спірні правовідносини, які виникли у зв`язку з наявністю податкового боргу (його стягнення у відповідному порядку), напряму не пов`язані зі справою про банкрутство, а мають публічно - правовий характер (як наслідок виконання податковим органом владних повноважень, визначених ПК України), а відтак цей спір підлягає розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.
З врахуванням наведеного просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Суд на підставі частини четвертої статті 304 КАС України дійшов висновку, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.
1. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Надалі судом першої інстанції встановлено, позов Головним управлінням ДПС у Тернопільській області заявлено до Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство. Так, на офіційному веб-порталі Судової влади України опубліковано повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство № 71364 від 08.09.2023 боржника - Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pro_sud/og_pov/?d=71364&v=2a48680e79&t=3). 
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/113664133, ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 08.09.2023 відкрито провадження у справі № 921/534/23 про банкрутство Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (ідентифікаційний код 31995099).
Оскарженою ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року закрито провадження у цій адміністративній справі.

2. ОЦІНКА СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ. ВИСНОВКИ.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Частина перша статті 239 КАС України передбачає, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Предметом позовних вимог у цій справі є стягнення податкової заборгованості з податку на додану вартість та земельного податку (основного зобов`язання та штрафних санкцій) з боржника як юридичної особи, що виникла у зв`язку з несплатою грошових зобов`язань визначених в податкових деклараціях за 2023 - 2025 роки, податковому повідомленні-рішенні № 0056961207 від 17.08.2018, та пені.
З матеріалів справи видно, що ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 08.09.2023 відкрито справу про банкрутство Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».
Апеляційний суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції правильно виснувано, що спір у цій справі має майновий характер, адже його предметом є стягнення з боржника, щодо якого відкрито справу про банкрутство, на користь податкового органу, грошових зобов`язань щодо сплати податків (податкового боргу).
Проте, в ході розгляду справи виникло питання щодо юрисдикційної підсудності цього податкового спору (з розмежуванням між господарською та адміністративною) з огляду на те, що відповідач є боржником, щодо якого порушено та здійснюється провадження у справі про банкрутство. Відтак колегія суддів вважає за необхідне звернутись до визначених процесуальним законом правил розгляду таких спорів - юрисдикції спору про стягнення податкового боргу з платника податків, щодо якого порушено та здійснюється провадження у справі про банкрутство.
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки внесеними Законом № 3985-IX змінами до статті 20 ГПК України та статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено імперативне правило виключної підсудності господарським судам розгляд справ про банкрутство, зокрема спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, відтак спір у даній справі не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами Господарського процесуального кодексу України.
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції, апеляційний суд керується такими міркуваннями.
Згідно із частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.
Метою запровадження цього засадничого принципу є більш глибокий і фаховий розгляд найбільш складних справ суддями, що мають відповідний досвід.
Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду, і, зрештою, - порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.
Необхідно зауважити, що правила визначення юрисдикції регламентуються виключно базовими процесуальними кодексами - ГПК України, ЦПК України, КАС України, а не будь-якими іншими кодифікованими актами, у тому числі з процедурних питань.
Головним критерієм розмежування адміністративної та господарської судових юрисдикцій є предмет спору та зміст спірних правовідносин.
При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, а суб`єкт владних повноважень у цих правовідносинах реалізує свої владо-управлінські функції.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Приписами статей 2, 4 та 19 КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні та в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції й може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин відповідну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тобто якщо спір виник у сфері публічно-правових відносин, це виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до статті 1 ПК України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
У цих правовідносинах контролюючий орган здійснює владні управлінські функції, а тому є суб`єктом владних повноважень відповідно до пункту 14.1.241 статті 14 ПК України в значенні, визначеному КАС України.
Відповідно до пункту 14.1.7 статті 14 ПК України оскарження рішень контролюючих органів - оскарження платником податку податкового повідомлення-рішення про визначення сум грошового зобов`язання платника податків або будь-якого рішення контролюючого органу в порядку і строки, які встановлені цим Кодексом за процедурами адміністративного оскарження, або в судовому порядку.
Таким чином, особливості порядку та процедури розгляду податкових спорів у межах адміністративної юрисдикції, визначеної КАС України, регламентуються ПК України.
Водночас ГПК України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України). Справи, що відносяться до господарської юрисдикції наведені в статті 20 ГПК України, серед яких, зокрема, є справи про банкрутство як одна з категорії спорів, що підсудні господарським судам.
Пунктом 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, яка діяла до 01.01.2025, передбачалося, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
01.01.2025 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України з процедур банкрутства та деяких інших законодавчих актів України щодо імплементації Директиви Європейського парламенту та Ради Європейського Союзу 2019/1023 та запровадження процедур превентивної реструктуризації» від 19.09.2024 № 3985-IX (далі- Закон № 3985-IX).
Вказаним Законом пункт 8 частини першої статті 20 ГПК України викладено у новій редакції, згідно з якою господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство (неплатоспроможність) та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.
Також викладено в новій редакції абзац перший частини другої статті 7 КУзПБ такого змісту:
«Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.».
Пунктом 40 Закону № 3985-IX внесені зміни до розділ "Прикінцеві та перехідні положення" КУзПБ, доповнивши його пунктом 4-2 такого змісту:
"4-2. Установити, що процедури санації до відкриття провадження у справі про банкрутство, розпочаті до дня введення в дію Закону України "Про внесення змін до Кодексу України з процедур банкрутства та деяких інших законодавчих актів України щодо імплементації Директиви Європейського парламенту та Ради Європейського Союзу 2019/1023 та запровадження процедур превентивної реструктуризації", здійснюються відповідно до положень цього Кодексу в редакції, що діяла до введення в дію зазначеного Закону.
Положення цього Кодексу в редакції згідно із Законом України "Про внесення змін до Кодексу України з процедур банкрутства та деяких інших законодавчих актів України щодо імплементації Директиви Європейського парламенту та Ради Європейського Союзу 2019/1023 та запровадження процедур превентивної реструктуризації" застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких відкрито до набрання чинності цим Законом.
До приведення положень Податкового кодексу України у відповідність із цим Кодексом в редакції згідно із Законом України "Про внесення змін до Кодексу України з процедур банкрутства та деяких інших законодавчих актів України щодо імплементації Директиви Європейського парламенту та Ради Європейського Союзу 2019/1023 та запровадження процедур превентивної реструктуризації" для цілей оподаткування під планом санації розуміється план санації, затверджений господарським судом у справі про банкрутство, план реструктуризації боргів боржника у справі про неплатоспроможність фізичної особи, план санації до відкриття провадження у справі про банкрутство та план превентивної реструктуризації".
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, починаючи з 01.01.2025 зі статті 20 ГПК України виключено заборону на розгляд господарськими судами в межах справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, і водночас у частині другій статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства з 01.01.2025 таку розширено таку категорію спорів, що розглядаються господарським судом в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність), як «спори щодо інших вимог до боржника», шляхом уточнення про те, що у межах такої категорії спорів можуть розглядатись «у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України».
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внесеними Законом № 3985-IX змінами до статті 20 ГПК України та статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено правило виключної підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), щодо розгляду спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України.
З огляду на зазначені правові норми частин першої, другої статті 7, статті 20 ГПК України, статті 12 КАС України, спір, предметом якого є позовна вимога контролюючого органу про стягнення грошових вимог з боржника, а саме про сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), підлягає розгляду в порядку господарського судочинства в межах справи про банкрутство цього боржника.
Щодо доводу апелянта про те, що внесеними Законом № 3985-IX змінами до ГПК знята пряма заборона на розгляд в порядку господарського судочинства спорів про сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), однак це не означає автоматичного розширення повноважень господарських судів, то колегія суддів його відхиляє, оскільки зміни до статті 20 ГПК України та статті 7 КУзПБ є чіткими та не містять винятків зі встановленого правила. При тлумаченні вказаних норм процесуального закону апеляційний суд виходить з того, що загальне правило юридичної техніки не допускає встановлення альтернативної юрисдикційної підсудності для розгляду та вирішення справ судами різних юрисдикцій в подібних спорах, оскільки це б суперечило принципу правової визначеності як складового елементу верховенства права в Державі.
Щодо посилання апелянта на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 13.04.2023 у справі № 320/12137/20, від 01.11.2023 у справі № 908/129/22 (908/1333/22), то такі є нерелевантними, оскільки зроблені щодо застосування статті 20 ГПК України, статті 7 КУзПБ в редакціях до змін, внесених Законом № 3985-IX.
Отже, зважаючи на фактичні обставини справи, та чинні норми процесуального закону, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції дійшов підставного та обґрунтованого висновку про те, що спір у цій справі не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
З огляду на положення законодавства України, чинного на момент звернення з позовом та розгляду даної справи, законодавцем чітко визначено, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
З огляду на те, що апеляційний суд визнав доводи апеляційної скарги помилковими та такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції, то апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
За правилами статті 139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі № 500/7129/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. І. Боршовський 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 15.06.26