ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року
м. Київ
справа № 953/2011/24
провадження № 61-15280св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів:Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивач - керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації), 
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Циркунівська сільська військова адміністрація Харківського району Харківської області, 
третя особа - Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року у складі судді Юрлагіної Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Мальованого Ю. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У березні 2024 року керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова 
в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Циркунівської сільської військової адміністрації Харківського району Харківської області, третя особа - Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» (далі - ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»), в якому просив суд усунути перешкоди Харківській обласній державній адміністрації (Харківській обласній військовій адміністрації) у користуванні і розпорядженні землями державної власності лісового фонду, а саме: 
1) визнати незаконним та скасувати рішення XXXII сесії V скликання Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області від 30 липня 2009 року, яким передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку, з кадастровим номером 6325185001:00:038:0192, площею 0,1200 га, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 (6310136600:14:015:0030 по АДРЕСА_2 ); 
2) визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт серії ЯЛ № 183780, зареєстрований 16 серпня 2010 року у Книзі записів реєстрації державних актів 
на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 011070300234, на право власності на земельну ділянку 
з кадастровим номером 6325185001:00:038:0192, площею 0, 1200 га для ведення садівництва, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 ) визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 12 серпня 2016 року № 1877, зареєстрований рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30920470 від 12 серпня 2016 року; 
4) зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_2 , у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації); 
5) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030 (номер відомостей про речове право 
в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 15887172); 
6) скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:41:015:0030, площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 з припиненням речових прав ОСОБА_2 .
Позов мотивовано тим, що Київською окружною прокуратурою м. Харкова вивчено стан дотримання вимог земельного законодавства на території Київського району м. Харкова, зокрема щодо надання у приватну власність земельних ділянок лісогосподарського призначення.
Під час перевірки встановлено, що рішенням Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області від 30 липня 2009 року «Про затвердження технічної документації на передачу земельної ділянки у приватну власність 
ОСОБА_1 для ведення садівництва в АДРЕСА_1 », затверджено технічну документацію по встановленню меж та оформленню у приватну власність земельної ділянки.
Рішенням Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області 
від 30 липня 2009 року передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку, з кадастровим номером 6325185001:00:038:0192, площею 0,1200 га для ведення садівництва за адресою 
АДРЕСА_1 .
На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 183780, зареєстрований 16 серпня 
2010 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 
№ 011070300234 (кадастровий номер 6325185001:00:038:0192).
Згідно з інформацією Державного реєстру прав власності на нерухоме майно щодо вказаної земельної ділянки відомості відсутні.
У подальшому на підставі рішення Харківської міської ради від 06 липня 2016 року № 257/16 «Про зміну та впорядкування адрес земельних ділянок» у зв`язку із включенням територій до меж міста, земельній ділянці з кадастровим номером 6325185001:00:038:0192 присвоєно адресу: АДРЕСА_2 , та змінено кадастровий номер на 6310136600:14:015:0030. 
12 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір 
купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030, розташованої по АДРЕСА_2 , продаж вчинено за 347 900 грн.
Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30920470 
від 12 серпня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку.
Прокурор вважав, що рішення Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області незаконні та підлягають скасуванню, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030 знаходяться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Жодних погоджень щодо вилучення земельної ділянки із земель лісового фонду ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» не надавалося.
Зазначав, що згідно з частиною четвертою статті 122 ЗК України передача земельних ділянок із земель державної власності на території обласної державної адміністрації у межах міст обласного значення належить до повноважень обласної державної адміністрації. Таким чином, саме Харківська обласна державна адміністрація є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а саме, функції розпорядника земель державної власності. На час передачі земельної ділянки ОСОБА_1 . Харківська районна державна адміністрація була органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а саме, функції розпорядника земель державної власності. 
Вказував, що земельна ділянка з кадастровими номерами 6310136600:14:015:0030 знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Зазначене підтверджується листами 
ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 19 січня 2022 року № 38 та від 22 листопада 2022 року № 342/02, згідно з яким земельна ділянка з кадастровими номерами 6310136600:14:015:0030 має частковий перетин з межами кв. 159 виділ 3 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» згідно з матеріалами лісовпорядкування від 2003 року та у подальшому 2013 року на території м. Харкова, що знаходяться у постійному користуванні цього підприємства, та жодних погоджень щодо вилучення вказаних земельних ділянок із земель лісового фонду підприємством не надавалося. Орієнтовна площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030 з межами кв. 159 виділ 3 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,1106 га із загальної площі ділянки 0,12 га.
За повідомленням Голови Державного агентства лісових ресурсів України 
від 17 травня 2022 року № 02-18/1993-22, розглянуто лист Київської окружної прокуратури міста Харкова від 10 лютого 2022 року № 50-103-843вих-22, що надійшов від Секретаріату Кабінету Міністрів України (доручення Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2022 року № 5957/0/2-22), щодо вилучення та зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», і повідомляє. Про присвоєння кадастрового номера 6310136600:14:015:0030 на земельну ділянку державної форми власності стало відомо з листа Київської окружної прокуратури міста Харкова. Держлісагентство погоджень щодо вилучення земельної ділянки та зміни її цільового призначення не надавало. Ураховуючи вищевикладене, Держлісагентство не заперечуватиме щодо вжиття Харківською обласною прокуратурою та Київською окружною прокуратурою міста Харкова заходів представницького характеру із захисту інтересів держави в судовому порядку.
Вважав, що земельна ділянка, що передана у приватну власність ОСОБА_1 , відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на її вилучення державою не надавалась, а розпорядження такою землею не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, тобто Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області. 
Обраний спосіб захисту в даному випадку спрямований на поновлення порушених прав, оскільки при усунення порушення права власності держави на цю ділянку відповідачем, підлягає поновленню порушене право власності держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, та ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», яке є постійним користувачем спірної земельної ділянки, шляхом повернення спірної земельної ділянки. Таким чином, власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Ураховуючи викладене, керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова 
в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) просив суд його позовні вимоги задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року позовні вимоги керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова Новікова Едуарда 
в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Циркунівської сільської військової адміністрації Харківського району Харківської області, третя особа - ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», про визнання незаконним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсними договору купівлі-продажу, скасування реєстрації, залишено без задоволення.
Витребувано у ОСОБА_2 , на користь держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600: 41:015:0030, площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київської окружної прокуратури м. Харкова судовий збір у розмірі 5 218,50 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030 відноситься до земель лісогосподарського призначення і на час вирішення питання надання їх у власність ОСОБА_1 перебувала у постійному користуванні державного лісогосподарського призначення, згода на їх вилучення державою не надавалась. У зв`язку із цим Циркунівська сільська військова адміністрація Харківського району Харківської області права розпорядження такими земельними ділянками лісогосподарського призначення, які перебували у державній власності, не мала, тобто вони неправомірно надані у власність ОСОБА_1 , яка у подальшому відчужила їх на користь ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання недійсними договорів дарування, задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги не є необхідним для ефективного відновлення прав власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18)).
Державне агентство лісових ресурсів України, якому належало право розпорядження спірними земельними ділянками, не було стороною договорів купівлі-продажу, згоду на відчуження земель не надавало, у зв`язку з чим, відповідні земельні ділянки вибули з володіння власника не з його волі іншим шляхом.
Районний суд, застосовуючи принцип «суд знає право», дійшов висновку, що мета позову прокурора по повернення спірної земельної ділянки по суті направлена на відновлення власником свого володіння земельною ділянкою і належним способом захисту є саме її витребування в останнього власника, яким є ОСОБА_2 , поведінка якого є недобросовісною. 
Суд першої інстанції вказав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що особи, за захистом інтересів яких звернувся прокурор, знали або мали можливість дізнатися про порушення їх прав. При цьому зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України має розглядатись як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. 
Суд першої інстанції врахував відповідні правові висновки Верховного Суду.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Аваляна Є. В., задоволено.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року у частині витребування у ОСОБА_2 на користь держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:41:015:0030, площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Київської окружної прокуратури м. Харкова судового збору у розмірі 5 218,50 грн, скасовано, у задоволенні цих вимог відмовлено.
Стягнуто з Київської окружної прокуратури м. Харкова на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 262,20 грн за подачу апеляційної скарги.
У іншій частині рішення районного суду в апеляційному порядку не оскаржувалося та не переглядалося.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні питання про витребування у ОСОБА_2 на користь держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030, площею 0,12 га, колегія суддів виходила з того, що на час ухвалення Циркунівською сільською радою Харківського району Харківської області оскаржуваних рішень спірна земельна ділянка належала до земель державного лісового фонду, тому рішення про вилучення цієї земельної ділянки із земель державного лісового фонду була компетентною приймати обласна державна адміністрація за погодженням із землекористувачем.
При цьому, вилучення для нелісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», і передання у приватну власність такої ділянки не належало до повноважень Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, було проведено з порушенням положень ЗК України та ЛК України, а тому позов прокурора про захист права власності держави був обґрунтований.
Апеляційний суд, застосувавши відповідні норми права та судову практику Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку, що по суті, мета позову прокурора - не негаторний позов, а віндикаційний позов про витребування на користь держави спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення. Тому застосуванню підлягають положення статей 387, 388 ЦК України. 
Проте,  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування строків позовної давності і суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування нерухомого майна, переданого з державної власності у приватну власність, починається від дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, тобто з 30 липня 2009 року. У позовній заяві прокурор зазначив лише про те, що прокуратурою вивчено стан дотримання вимог земельного законодавства та території Київського району м. Харкова, без зазначення відповідних дат. При цьому, прокурором не було заявлено про поважність причин пропуску строку на звернення до суду із цим позовом
у березні 2024 року.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, враховувавши обґрунтованість позовних вимог, у задоволенні позовних вимог прокурора відмовив у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якої просили відповідачі.
Суд апеляційної інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У грудні 2025 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури
шляхом формування документа у підсистемі «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду 
м. Харкова від 08 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 29 жовтня 2025 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов прокурора. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2026 року клопотання заступника керівника Харківської обласної прокуратури про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено й поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 953/2011/24 із Київського районного суду 
м. Харкова та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У березні 2026року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2026 року у задоволенні клопотання заступника керівника Харківської обласної прокуратури про розгляд справи за участю представника Офісу Генерального прокурора відмовлено, справу призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скаргазаступника керівника Харківської обласної прокуратуримотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у відповідних постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, відповідно до яких зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладання, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цим майном. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що передана в приватну власність ОСОБА_1 земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на її вилучення державою не надавалась, а розпорядження такою землею не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, тобто Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області. Оскільки спірна земельна ділянка незаконно вибула з державної власності, прокурор звернувся з даним позовом до суду.
Вказує, що позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки. У категорії справ про захист речових прав держави на землі лісогосподарського призначення має бути здійснено не шляхом витребування спірної земельної ділянки у власність територіальної громади на підставі статей 387, 388 ЦК України, а на підставі 
статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки.Спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення не відноситься до жодної з категорій, на яку діючим законодавством передбачено можливість набуття права приватної власності громадянами та юридичними особами, а тому відповідачі за жодних обставин не могли не знати про правову природу договору купівлі-продажу та його предмет. Якщо законом не передбачена можливість набуття особою у приватну власність земель певної категорії, то це означає неможливість отримання такою особою титульного володіння на земельну ділянку певної категорії, зокрема, лісогосподарського призначення.
Вказує, що зайняття ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, що належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, суперечить діючому законодавству в сфері лісокористування.
Прокурор зазначає, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків.
Вказує, що прокурору стало відомо про порушення інтересів держави після отримання листа ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 22 листопада 2021 року, тому лише з цього часу він здобув достатні докази на підтвердження матеріально-правових підстав позову та порушення інтересів держави, а відтак і набув можливість звернутися з відповідним позовом до суду за захистом порушеного права. З вказаним позовом прокурор звернувся до суду 
19 березня 2024 року, тому прокурор звернувся до суду з позовом в межах строків позовної давності. При цьому вказує, що право держави на володіння спірною земельною ділянкою було порушено в момент її вибуття у володіння відповідачки, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що Державне агентство лісових ресурсів України та Харківська обласна державна (військова) адміністрація, за захистом інтересів яких звернувся прокурор, знали або мали можливість дізнатися про порушення їхніх прав до моменту повідомлення про виявлені порушення листами Київської окружної прокуратури м. Харкова 
від 10 лютого 2022 року № 50-103-834вих-22 та № 50-103-836вих-22 відповідно. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження передбачуваної неминучості інформування прокурора про обставини порушення прав держави у спірних правовідносинах, які б свідчили про змогу дізнатись про сам факт набуття відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку із порушенням вимог закону.
Крім того, зазначає, що матеріалами справи повністю підтверджується, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та не вибувала з державної власності, а отже, відповідачі не мали законних прав на розпорядження вказаною земельною ділянкою, оскільки дійсним її власником є держава в особі уповноваженого органу. Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що вона відноситься до земель лісогосподарського призначення, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідачів під час розпорядження спірною земельною ділянкою та набуття права власності на неї.
Під час вирішення вимог про витребування спірної земельної ділянки у 
ОСОБА_2 положення статей 387, 388 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до ЦК України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» не підлягають застосуванню.
З огляду на викладене, повернення у володіння держави земельних ділянок, незаконно переданих у приватну власність фізичним особам неуповноваженим органом виконавчої влади, має легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення. При поверненні майна забезпечуватиметься також пропорційність, співрозмірність між метою (втручання у право особи) та інтересами суспільства як невід`ємною складовою та інструментом верховенства права.
Доводи осіб, які подала відзив на касаційну скаргу та письмові пояснення
У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника 
 ОСОБА_2 - адвоката Аваляна Є. В., на касаційну скаргу, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є безпідставними, постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, ухваленою з додержанням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що рішення районного суду прокурор в апеляційному порядку не оскаржував, у зв`язку з чим не набув права оскаржити це рішення в касаційному порядку, так як апеляційним судом справа переглядалась частково за апеляційною скаргою відповідача. Апеляційний суд не переглядав рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог прокурора. 
У зв`язку з чим, просить касаційне провадження в зазначеній частині закрити на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України. Посилання в касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішенні позову в частині витребування майна є необґрунтованими, оскільки апеляційний суд визнав позов в зазначеній частині обґрунтованим, але відмовив у його задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності, який обчислюється з 2009 року, а з позовом прокурор звернувся у 2024 році. Також необґрунтованими є посилання в касаційній скарзі на неврахування судом правових висновків Верховного Суду щодо способів захисту порушеного права, оскільки суд визнав позов в зазначеній частині обґрунтованим. Тобто висновки суду апеляційної інстанції не протирічать доводам, викладеним в касаційній скарзі. Застосувавши строк позовної давності при вирішенні справи, апеляційний суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду.
Крім того, вказує, що відповідно до законодавства прокуратура не була позбавлена можливості впродовж 15 років зробити відповідний запит щодо спірної земельної ділянки та отримати на нього відповідь. Також впродовж 15 років державні органи, в інтересах яких був пред`явлений позов прокурором, не були позбавлені можливості перевірити статус спірної земельної ділянки та заявити впродовж строку позовної давності про порушення своїх прав, адже з моменту передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 володіння земельною ділянкою було відкритим. Тому вважає, що посилання в касаційній скарзі на те, що прокурор дізнався про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення тільки 22 листопада 2021 року з листа 
ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», не заслуговують на увагу.
У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення від керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова на відзив, в яких він зазначає, що доводи відзиву є безпідставними, прокурор звернувся до суду з позовом в межах строків позовної давності, з моменту коли йому стало відомо про порушення інтересів держави, а висновок суду апеляційної інстанції у цій частині є помилковим, тому просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати судові рішення й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області 
від 30 липня 2009 року «Про затвердження технічної документації на передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 для ведення садівництва 
в АДРЕСА_1 », затверджено технічну документацію по встановленню меж та оформленню у приватну власність земельної ділянки.
Рішенням Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області 
від 30 липня 2009 року передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку, з кадастровим номером з кадастровим номером 6325185001:00:038:0192, площею 0,1200 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 .
На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 183780, зареєстрований 16 серпня 
2010 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 
№ 011070300234 (кадастровий номер 6325185001:00:038:0192) (а. с. 22-23, т. 1).
Згідно з інформацією Державного реєстру прав власності на нерухоме майно щодо вказаної земельної ділянки відомості відсутні.
У подальшому на підставі рішення Харківської міської ради від 06 липня 2016 року № 257/16 «Про зміну та впорядкування адрес земельних ділянок» у зв`язку із включенням територій до меж міста, земельній ділянці з кадастровим номером 6325185001:00:038:0192 присвоєно адресу: АДРЕСА_2 , та змінено кадастровий номер на 6310136600:14:015:0030 (а. с. 24, т. 1).
12 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір 
купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030, розташованої по АДРЕСА_2 , продаж вчинено за 347 900,00 грн (а. с. 25-26, т. 1).
Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30920470 
від 12 серпня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (а. с. 19-20, т. 1).
Згідно листа Державного агентства лісових ресурсів від 22 листопада 2021 року земельна ділянка з кадастровими номерами 6310136600:14:015:0030 знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Зазначене підтверджується листами ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 19 січня 2022 року № 38 та № 342/02 від 22 листопада 2022 року, згідно з яким земельна ділянка з кадастровими номерами 6310136600:14:015:0030 має частковий перетин з межами кв. 159 виділ 3 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» згідно з матеріалами лісовпорядкування від 2003 року та у подальшому 2013 року на території м. Харкова, що знаходяться у постійному користуванні цього підприємства, та жодних погоджень щодо вилучення вказаних земельних ділянок із земель лісового фонду підприємством не надавалося. Орієнтовна площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:015:0030 з межами кв. 159 виділ 3 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,1106 га із загальної площі ділянки 0,12 га.
За повідомленням Голови Державного агентства лісових ресурсів України 
№ 02-18/1993-22 від 17 травня 2022 року, розглянуто лист Київської окружної прокуратури міста Харкова від 10 лютого 2022 року № 50-103-843вих-22, шо надійшов від Секретаріату Кабінету Міністрів України (доручення Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2022 року № 5957/0/2-22), щодо вилучення та зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», і повідомляє. Про присвоєння кадастрового номера 6310136600:14:015:0030 на земельну ділянку державної форми власності стало відомо з листа Київської окружної прокуратури міста Харкова. Держлісагентство погоджень щодо вилучення земельної ділянки та зміни її цільового призначення не надавало. Ураховуючи вищевикладене, Держлісагентство не заперечуватиме щодо вжиття Харківською обласною прокуратурою та Київською окружною прокуратурою міста Харкова заходів представницького характеру із захисту інтересів держави в судовому порядку (а. с. 34, т. 1).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скаргазаступника керівника Харківської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону вказані судові рішення не відповідають. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси 
у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон 
або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 
1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року 
у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та інших.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).
Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності. Суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.
Відповідно до статті 12 ЛК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.
Громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі.
Ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку 
статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти 
від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункти 65-67)).
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункти 70-71)).
Заволодіння земельними ділянками є неможливим в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила до висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення із незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, 
від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та інші).
У справі, яка Верховним Судом переглядається, звертаючись до суду із цим позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка входила до складу земель державного лісового фонду ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та поза волею належного власника передана у приватну власність.
З посиланням, зокрема, на приписи статті 152 ЗК України, 391 ЦК України, прокурор вказував на необхідність зобов`язати останнього набувача ОСОБА_2 повернути спірну ділянку у власність держави. 
Свої позовні вимоги прокурор не змінював. Більше того, у касаційній скарзі, оскаржуючи судові рішення, якими змінено спосіб судового захисту та застосовано віндикаційний позов, наполягає на тому, що його позов має бути задоволений саме як негаторний позов і спірна земельна ділянка має бути повернути від останнього набувача ОСОБА_2 у власність держави. 
Верховний Суд уже неодноразово судам зазначав і нагадує ще раз. Застосування принципу «jura novit curia» не є безмежним, оскільки порушує / може порушувати право на справедливий суд.
У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. 
Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
До подібних висновків про те, що принцип «суд знає право» застосовується до встановлених обставин позову залежно від підстави позову (обґрунтування позову), наведеного позивачем, дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постановах 
від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.58), від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23 (пункт 127), а також Верховний Суд у постановах 
від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20, від 04 червня 2025 року у справі № 490/60/36/20 та інших. 
Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
При цьому установлено, що прокурор у позові не посилався на необхідність застосування віндикаційного позову, а саме про витребування спірної земельної ділянки. Зміна кваліфікації позову, способу судового захисту у цій справі порушує право позивача, оскільки перехід з ініціативи суду із негаторного позову на віндикаційний, на відміну від переходу з віндикаційного позову на негаторний, потребує дослідження дотримання позивачем строку позовної давності. Саме це і відбулося у цій справі. Прокурор не заявляв віндикаційного позову, а саме тому й не надавав доказів, не давав пояснень щодо пропуску позовної давності, вважаючи і стверджуючи в касаційній скарзі, що до негаторного позову (повернення майна) інститут позовної давності не застосовується. 
Верховний Суд не погоджується з доводами касаційної скарги прокурора, що до земель лісогосподарського призначення необхідно застосовувати негаторний позов, а саме вимогу про зобов`язання повернути майно (землю). 
Посилання касаційної скарги прокурора не деякі постанови Верховного Суду у складі як Касаційного цивільного суду, так і Касаційного господарського суду про повернення земель лісогосподарського призначення є помилковим, так як саме через різну судову практику справи й направлялися для розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка чітко визначилася із тим, що у цій категорії справ належним і ефективним способом захисту є пред`явлення віндикаційного позову. 
У цій ситуації прокурор (як і суд) повинен застосовувати пріоритет правових висновків Верховного Суду (вищий пріоритет) при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, яким є саме постанови Великої Палати Верховного Суду (див.: ухвали Великої Палати Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у справі № 910/12968/17, від 13 березня 2024 року у справі № 167/1058/20, постанова Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 та інші). 
При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча би в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц та інші).
У зв`язку з викладеним колегія суддів вважає, що судові рішення підлягають скасуванню, так як суди безпідставно і з порушенням прав позивача змінили предмет і підставу позову прокурора, змінили обраний ним спосіб судового захисту. При цьому суд відмовляє прокурору в позові, оскільки у цій постанові доведено, що щодо земель лісогосподарського призначення застосовується інститут віндикаційного, а не негаторного позову. Інші вимоги є похідними від суті позову. 
Неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові (див.: зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18 (пункт 8.17), від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (пункт 142). А тому доводи по суті позову не перевіряються.  
Верховний Суд не погоджується з доводами відзиву на касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Аваляна Є. В., в якому зазначається, що прокурор рішення районного суду в апеляційному порядку не оскаржував, а тому не набув права оскаржити це рішення в касаційному порядку й просить касаційне провадження закрити на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
Прокурор пред`явив позов, є учасником справи, а тому не позбавлений права касаційного оскарження (стаття 389 ЦПК України), незалежно від того, що не оскаржував рішення районного суду в апеляційному порядку, так як це стосується незалученої особи до участі у справі (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 22 травня 2024 року 
у справі № 227/2301/21). 
Оскільки прокурору у позові відмовлено, то розподіл судових витрат за його касаційною скаргою Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Аваляна Єрванда Володимировича, про закриття касаційного провадження відмовити. 
Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року скасувати.
У задоволенні позову керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова 
в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями державної власності лісового фонду, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання вчинити певні дії відмовити. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк