ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 квітня 2026 року	справа № 380/15561/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним і скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач) із вимогою визнати протиправними дії інспектора прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенанта ОСОБА_2 , а також визнати протиправним та скасувати рішення від 29.06.2025 про відмову ОСОБА_1 в перетині державного кордону України, складене на пункті пропуску «Шегині».
В обґрунтування позову зазначив, що 29 червня 2025 року ОСОБА_1 прибув до пункту пропуску через державний кордон «Шегині» з метою виїзду з України. На паспортний контроль він надав паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , військово-обліковий документ, наказ № 170-к від 23.06.2025 про надання відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з сімейними обставинами з 30.06.2025 по 06.07.2025 (КП «Славутич-Водоканал»), а також дозвіл на виїзд за кордон № 1 від 27.06.2025, виданий директором КП «Славутич-Водоканал», яким підтверджено бронювання позивача та надано дозвіл на виїзд у період з 30.06.2025 по 22.07.2025 до Королівства Іспанія для зустрічі з сім`єю. Hішенням про відмову в перетині державного кордону України від 29.06.2025, складеним начальником групи контролю другої лінії та поглибленої перевірки документів відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) лейтенантом ОСОБА_2 , позивачу відмовлено у виїзді з України у зв`язку з тим, що вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою від 04.08.2025 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.
Ухвалою від 21.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою від 28.01.2026 адміністративну справу №380/15561/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним і скасування рішення прийнято до провадження судді Желік О.М.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому проти позову заперечив. В обґрунтування вказав, що у ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону. У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон. У разі не підтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною першою статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль". За результатами проведеної співбесіди з метою підтвердження мети поїздки позивачу було відмовлено у перетині державного кордону. Відповідач також зазначив, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, яке вичерпало свою дію, а тому скасування такого рішення не захищає прав та інтересів позивача. Просив у задоволенні позову відмовити.
Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються та встановив таке.
ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, рядовим, ВОС 769543А, що підтверджується військово-обліковим документом № 180920201362168900007, виданим ІНФОРМАЦІЯ_4 30.04.2025. Позивач є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 .
ОСОБА_1 працює в КП «Славутич-Водоканал» на посаді економіста планово-економічного відділу АУП з 2 травня 2025 року (наказ про прийняття на роботу № 31-ОС від 01.05.2025), що підтверджується довідкою № 3 від 27.06.2025, виданою директором КП «Славутич-Водоканал» Костянтином Джалаляном.
Наказом КП «Славутич-Водоканал» № 170-к від 23.06.2025 ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку з сімейними обставинами (ст. 26 Закону України «Про відпустки») за 2025 рік у період з 30.06.2025 по 06.07.2025 на 7 календарних днів.
Дозволом на виїзд за кордон № 1 від 27.06.2025, виданим директором КП «Славутич-Водоканал», підтверджено, що позивач є заброньованим за підприємством на період мобілізації та на воєнний час відповідно до постанови КМУ № 45 від 04.02.2015 (в редакції постанови КМУ № 12 від 11.01.2018), йому надано відпустку без збереження заробітної плати з 30.06.2025 по 06.07.2025 та додаткову оплачувану відпустку як особі потерпілій внаслідок Чорнобильської катастрофи (2 категорії) з 07.07.2025 по 22.07.2025. Виїзд дозволено у вказаний період для поїздки до Королівство Іспанія для зустрічі з сім`єю.
29.06.2025 ОСОБА_1 прибув до пункту пропуску «Шегині» з метою виїзду з України та надав на паспортний контроль документи, у тому числі наказ № 170-к від 23.06.2025 «Про надання відпустки» та дозвіл на виїзд за кордон № 1 від 27.06.2025.
Після чого особу запросили в кабінет старшого зміни для проведення співбесіди щодо факту перетину державного кордону. За результатами проведеної співбесіди з метою підтвердження мети поїздки згідно п. 2.9 ПКМУ № 57 позивачу було відмовлено у перетині ДКУ згідно ст. 14 ЗУ «Про прикордонний контроль» у зв`язку з непідтвердженням мети поїздки, що підтверджується рішенням про відмову в перетинанні державного кордону від 29.06.2025 та листом відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) від 05.09.2025.
Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору суд керується таким.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначені Законом України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 № 1710-VI (в редакції Закону на момент прийняття оскаржуваного рішення (далі – Закон № 1710-VI).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Згідно із частиною 2 даної статті прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до частин 1-3 статті 6 Закону № 1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України.
Згідно з частинами 1-2 статті 7 Закону № 1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону. У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.
Як слідує із частини 1 статті 14 Закону № 1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 № 3857-XII (далі Закон України № 3857-XII) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну.
На виконання статті 3 Закону України № 3857-XII постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі Правила № 57).
Відповідно до пункту 2.9 Правил № 57 у разі введення в Україні воєнного стану пропуск через державний кордон окремих категорій осіб, в тому числі військовозобов`язаних, яким надано відстрочку або бронювання, здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови підтвердження мети поїздки. У разі не підтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною першою статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль".
Предметом спірних правовідносин у даній справі є правомірність рішення щодо відмови в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 .
Позивач вважає, що оскаржуване рішення не було належно обґрунтованим, оскільки у рішенні не зазначено, яких конкретно документів не вистачає для виїзду за кордон.
Проаналізувавши зібрані та досліджені в ході судового розгляду справи докази, суд з таким твердженням позивача не погоджується, враховуючи таке.
Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону.
Тобто уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України під час процедури прикордонного контролю здійснюють перевірку документів, наданих для перетину державного кордону, а також проводять опитування осіб котрі прямують через державний кордон, для підтвердження мети такої поїздки.
Відповідно до частини 1 пункту 11 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» під оцінкою ризиків розуміється діяльність, що провадиться службовими особами Державної прикордонної служби України, спрямована на встановлення ймовірності порушення особою законодавства у сфері безпеки державного кордону. Аналіз ризиків є невід`ємною складовою інтегрованого управління кордонами відповідно до Інструкції з проведення аналізу ризиків у Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом МВС України від 11.12.2017 № 1007.
Таким чином, окрім документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, потрібно підтвердити також мету поїздки, що є невід`ємною складовою здійснення прикордонного контролю, а тому надання дозволу на перетин державного кордону України є можливим лише після усіх необхідних заходів здійснення прикордонного контролю.
Здійснюючи прикордонний контроль, відповідач дійшов висновку, що позивачем не підтверджена мета поїздки за кордон 29.06.2025 у період дії на території України воєнного стану, що у свою чергу не дало змогу уповноваженим посадовим особам прийняти рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України позивачу. Тому рішення, прийняте лейтенантом ОСОБА_2 29.06.2025, є правомірним.
Суд зазначає, що форма рішення про відмову в перетині державного кордону затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 червня 2023 року № 457. Зміст та форма оскаржуваного рішення від 29.06.2025 повністю відповідають даному нормативному акту.
Щодо твердження позивача про необґрунтованість рішення про відмову в перетині державного кордону, суд зазначає таке. Розгляд питань, що пов`язані із в`їздом чи виїздом осіб в Україну чи за її межі є виключною компетенцією посадових осіб Державної прикордонної служби України, в тому числі прийняття рішень про відмову в перетині державного кордону.
У даному випадку питання обґрунтованості рішення слід трактувати не як опис підстав у самому рішенні, форма якого цього не передбачає. Суд вважає, що поняття обґрунтованості рішення про відмову в перетині державного кордону в контексті спірних правовідносин означає, що воно повинно ґрунтуватись на вимогах закону, що в даному випадку є доведеним з боку відповідача.
Враховуючи вимоги законодавства, рішення про те, чи підтвердила особа мету поїздки, оцінюється виключно посадовою особою Державної прикордонної служби (дискреційні повноваження).
Суд також враховує, що наявність у позивача бронювання за КП «Славутич-Водоканал», відпустки та дозволу на виїзд з боку роботодавця не є безумовною підставою для перетину кордону, оскільки таке рішення приймається виключно посадовими особами державної прикордонної служби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакету поданих документів та результатів співбесіди.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що зміст Правил № 57 передбачає, що підтвердження мети поїздки є необхідною умовою для надання дозволу на перетин кордону. Факт наявності документів, що підтверджують підставу для виїзду, не є тотожнім підтвердженню мети поїздки в розумінні законодавства. Оскільки за результатами співбесіди посадова особа прикордонної служби дійшла висновку про непідтвердження мети поїздки, рішення про відмову є правомірним.
В контексті спірних правовідносин суд наголошує, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду справи. Гарантоване статтею 33 Конституції України право вільно залишати територію України під час воєнного стану може бути обмежене.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що оскаржуване рішення відповідача від 29.06.2025 про відмову у перетині державного кордону позивачу ОСОБА_3 є актом індивідуальної дії, яке прийняте лейтенантом ОСОБА_2 на виконання владних управлінських функцій, яке стосується прав або інтересів позивача та дія якого вичерпується його виконанням. Таким чином, скасування чи не скасування вказаного акту індивідуальної дії у судовому порядку не захищає прав та інтересів позивача, оскільки оскаржуване рішення вичерпало свою дію (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2023 у справі № 160/14641/22, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22).
За вказаних обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем дотримано.
З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
У силу приписів ст. 139 КАС України, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд, -
в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.