Справа №: 343/2586/25 
Провадження №: 2/343/148/26 

Р І Ш Е Н Н Я
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2026 року м. Долина

Долинський районний суд Івано-Франківської області у складі:
судді Монташевич С. М.
з участю: секретаря судового засідання - Шикор Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Долинського районного суду Івано-Франківської області з участю органу опіки та піклування в режимі відеоконференції з представницею відповідачки в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 343/2586/25 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Долинської міської ради, до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав,
за участю: представниці відповідачки - адвоката Стретович І.С.,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позицій учасників справи:
позивач просить:
- визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, батьком ОСОБА_1 ;
- стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь нього аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття;
- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги мотивує тим, що вони з відповідачкою тривалий час проживають окремо, а їхній син ОСОБА_3 від народження проживає з ним і перебуває на його утриманні. Син з народження хворіє, часто проходить лікування, на даний час знаходиться дома під його спостереженням. Відповідачка ж не цікавиться його здоров`ям, не пропонує допомоги ні матеріальної, ні по догляду за дитиною. Він не має можливості забезпечувати сина самостійно, тому вважає, що оскільки син проживає з ним, тому ОСОБА_2 повинна сплачувати аліменти на останнього в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу). Також, зважаючи на те, що відповідачка не виявляє інтересу до дитини, не проявляла до неї любові чи материнського піклування, не брала участі в її вихованні, не забезпечувала необхідним харчуванням та лікуванням, тому її слід позбавити батьківських прав щодо сина, що відповідатиме його інтересам.
Представниця відповідачки у системі "Електронний суд" сформувала відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Свою позицію мотивує тим, що ОСОБА_1 вводить суд в оману, вказуючи, що ОСОБА_2 не піклувалася про сина. Так, із 01.05.2025 до 12.08.2025 вона була вимушена перебувати за кордоном, оскільки позивач не працював. Також з метою заробітку вона перебувала за кордоном із 12.09.2025 до 17.10.2025. В цей час ОСОБА_1 користувався її банківськими картками НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , на які вона перераховувала кошти на утримання сина, операції по яких здійснювалися в Україні, оскільки банківські картки позивача заблоковані через несплату аліменів колишній дружині. Після її прибуття в Україну ОСОБА_1 запропонував їй відмовитись від дитини, щоб він мав підставу для звільнення з лав Збройних Сил України, від чого вона категорично відмовилася. На даний час відносно нього зупинене кримінальне провадження за ч. 1 ст. 263 КК України "Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами", в рамках розгляду якого їхній син був свідком проведення слідчих дій, виявлених небезпечних предметів та поведінки батька. Щодо наданих на підтвердження позовних вимог доказів, то незрозуміло, чому в акті обстеження від 09.10.2025 не вказано про те, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем; не відомо, з яких документів депутат Долинської міської ради зробив висновок, що ОСОБА_4 тривалий час перебуває за кордоном та не проживає із сім`єю; якщо у ОСОБА_5 заблоковані банківські картки, то як депутат зробив висновок про утримання сина відповідачем. Натомість зазначила, що з 20.10.2025 дитина перебуває під цілковитою опікою матері в Республіці Польща, тому підстав для стягнення з неї аліментів на користь позиача нема. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком, то син сторін на даний час проживає з матір`ю, а відтак позовна вимога є безпідставною. Заявлення ж вимоги про позбавлення батьківських прав є зловживанням процесуальними правами, оскільки позивач приховав від суду те, що їхній син проживає з матір`ю. 
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені про розгляд справи у встановленому законом порядку, про що свідчать довідки про доставку електронного документу (повісток про виклики до суду) представнику позивача - адвокату Комарницькому Е.Г., причин неявки не повідомили.
Представниця третьої особи Служби у справах дітей Долинської міської ради й органу опіки та піклування Долинської міської ради в судове засідання не з`явилася, подала висновок щодо недоцільноті позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , просила розгляд справи проводити за її відсутності (а.с. 122).
Представниця відповідачки, яка брала участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, заперечила проти задоволення позовних вимог із підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначила, що з жовтня 2025 року дитина проживає з її довірителькою. До цього часу тільки протягом 2 міс син проживав з батьком, оскільки мама вимушена була виїхати за кордон на заробітки. Зароблені ж кошти вона перераховувала на свої картки, якими користувався в Україні позивач. Коли вона повернулась із-за кордону, останній почав вимагати, щоб вона відмовилася від сина. Їй не було відомо, що він самовільно залишив військову частину і що відносно нього на розгляді в суді перебуває кримінальне провадження. На сьогоднішній день дитина проживає з мамою за кордоном. Вона належним чином виконує свої материнські обов`язки щодо сина. 
Заяви та клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:
27 жовтня 2025 року представник позивача у системі "Електронний суд" сформував від імені ОСОБА_1 позовну заяву до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.
Згідно з ухвалою від 30.10.2025, суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачу строк на усунення її недоліків.
06 листопада 2025 року представник позивача у системі "Електронний суд" сформував заяву про усунення недоліків.
Згідно з ухвалою від 07.11.2025, суд відкрив провадження у справі та призначив провести підготовче судове засідання за участю сторін, залучив третю особу, зобов`язав орган опіки та піклування Долинської міської ради надати висновок на виконання своїх повноважень.
26 листопада 2025 року представниця відповідачки у системі "Електронний суд" сформувала заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задоволив, про що постановив ухвалу від 27.11.2025.
27 листопада 2025 року представниця відповідачки у системі "Електронний суд" сформувала відзив на позовну заяву.
05 грудня 2025 року представниця відповідачки у системі "Електронний суд" сформувала заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задоволив, про що постановив ухвалу від 09.12.2025.
28 грудня 2025 року представниця відповідачки у системі "Електронний суд" сформувала клопотання про долучення доказів, які попередньо направила стороні позивача.
Згідно з ухвалою від 29.12.2025, суд роз`єднав у самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_1 , залишивши у рамках розгляду даної справи спір про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. 
06 січня 2026 року представниця відповідачки у системі "Електронний суд" сформувала заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задоволив, про що постановив ухвалу від 07.01.2026.
30 січня 2026 року представник позивача у системі "Електронний суд" сформував клопотання про відкладення розгляду справи.
Згідно з ухвалою від 23.02.2026, суд продовжив строк підготовчого провадження та оголосив перерву в підготовчому судовому засіданні.
16 березня 2026 року надійшов висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав, а також клопотання представниці органу опіки та піклування, Служби у справах дітей про розгляд справи за її відсутності. 
Згідно з ухвалою від 17.03.2026, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляд.
08 та 27 квітня 2026 року представниця відповідачки у системі "Електронний суд" формувала заяви про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції, які суд задоволив, про що постановив ухвали від 10.04.2026 та від 28.04.2026.
12 травня 2026 року представник позивача у системі "Електронний суд" сформував клопотання про зупинення провадження у справі, у зв`язку з проходженням його довірителем військової служби, та клопотання про долучення доказів на підтвердження вказаної обставини, які попередньо направив учасникам справи.
12 травня 2026 року представниця відповідачки у системі "Електронний суд" сформувала заяву, в якій заперечила щодо зупинення провадження у справі.
Згідно з ухвалою від 12.05.2026, суд відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки відсутні належні докази на підтвердження перебування позивача на військовій службі.
Вказану вище ухвалу суду сторона позивача отримала, в наступні судові засідання не з`являлася, причин неявки не повідомляла, будь-яких заяв чи клопотань не подавала. В свою чергу представниця відповідачки наполягала на розгляді справи по суті, оскільки її довірителька тривалий час перебуває у невизначеному становищі та понесла витрати на правничу допомогу через безпідставно ініційований позивачем спір та значну кількість судових засідань.
15 червня 2026 року суд заслухав вступне слово сторони відповідачки, яка серед іншого заявила про намір подати докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, дослідив письмові докази та після судових дебатів перейшов до стадії ухвалення рішення, визначивши дату його проголошення на 23.06.2026 о 16:30 год.
Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин:
як слідує зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 09.04.2022, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.04.2022 (а.с. 11), який на даний час за рішенням суду розірваний. 
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 11.02.2023, у сторін народився ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12).
Позивач стверджує, що малолітній син ОСОБА_3 проживає з ним та перебуває на його утриманні та вихованні, на підтвердження чого надав:
виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 08.10.2025, в якій зазначено, що дитина належить до ЧХД, знаходиться під наглядом батька...На даний час дитина хвора, під спостереженням батька знаходиться дома (а.с. 14-15);
акт обстеження від 09.10.2025, згідно з яким в ході обстеження встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій. Тривалий час дружина ОСОБА_2 перебуває за кордоном та не проживає однією сім`єю із ОСОБА_1 . Син заявника ОСОБА_3 проживає із заявником та знаходиться на його утриманні та вихованні (а.с. 16).
Водночас суд звертає увагу на те, що позивач, вказуючи на те, що малолітній син проживає з ним, зазначає про проходження ним військової служби, хоча на підтвердження цього його представник надає тільки копію обліково-послужної картки, військового квитка та посвідчення учасника бойових дій (а.с. 145-152), у яких міститься інформація щодо проходження служби, яка датована ще 2024 роком. З однієї сторони вказані докази не є безумовним підтвердженням про перебування позивача на військовій службі на даний час, оскільки будь-які докази, зокрема накази по особовому складу щодо позивача, довідки встановленої форми, які б підтверджували актуальність інформації щодо проходження ним військової служби, в матеріалах справи відсутні. З іншої сторони вказана обставина спростовує твердження про факт проживання сина сторін із позивачем.
У свою чергу відповідачка заперечила факт проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком та вказала на проживання дитини з нею за кордоном, на підтвердження чого її представниця надала:
копії паспортів для виїзду за кордон ( ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_6 ), у яких наявні відмітки про їх виїзд за межі України 20.10.2025 (а.с. 50, 51);
договір про надання освітніх, виховних та опікунських послуг у 2025/2026 навчальному році від 27.10.2025 з офіційним перекладом на українську мову, згідно з яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує дошкілький заклад у Польській Республіці (а.с. 79-80, 81-82). 
Також представниця відповідачки надала докази на підтвердження того, що її довірителька працевлаштована у Польській Республіці (а.с. 48-49). Крім того зазначила, що ОСОБА_1 є боржником зі сплати аліментів (а.с. 52), які повинен сплачувати на користь попередньої дружини (а.с. 54), щодо нього відкрите кримінальне провадження за ч. 1 ст. 263 КК України (а.с. 53), а також указала, що він користувався картками її довірительки (а.с. 55-67) під час її перебування за кордоном, чого він не заперечив під час розгляду справи, що свідчить про виконання нею свого обов`язку щодо утримання сина. 
Рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради № 1674 від 06.03.2026 затверджено висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 118-120). Як зазначено у висновку, питання про доцільність позбавлення батьківських прав розглядалося комісією з питань захисту дитини 03.03.2026. На засідання комісії ОСОБА_1 не з`явився. За допомогою телефоного зв`язку повідомив, що на даний час не проживає в м. Долина, а тимчасово мешкає у смт Богородчани Івано-Франківської області, тому участі у засіданні комісії не прийматиме. Мама дитини ОСОБА_2 також на засідання комісії не з`явилася, повідомила за допомогою телефонногго дзвінка, що перебуває за кордоном. З представлених документів комісія встановила, що дитина на даний час із матір`ю, яка займається її утриманням на вихованням. 
В силу віку малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд його думку в ході розгляду справи не заслуховував.
Оцінка суду та норми права, які застосував суд:
заслухавши сторону відповідачки, зважаючи на заяви по суті спору, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, беручи до уваги позицію і висновок органу опіки та піклування, суд дійшов таких висновків.
Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 
Вимогами ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Як ствердив позивач, малолітній ОСОБА_3 проживає з ним, на підтвердження чого надав докази, які вказують на участь батька у житті дитини, які датовані жовтнем 2025 року. Однак під час розгляду справи суд установив, що проживання дитини тільки з батьком мало місце нетривалий проміжок часу і на даний час (з 20.10.2025) син сторін проживає з матір`ю за кордоном. Доказів протилежного суду не надано. Більше того сам же ОСОБА_1 стверджує, що він проходить віййськову службу, що унеможливлює проживання дитини з ним. 
Крім того суд ураховує, що за теперішнім місцем проживання, малолітній син сторін відвідує дошкільний навчальний заклад, а відтак у нього склалося стале соціальне оточення та звичний розпорядок дня. Зміна місця проживання дитини призведе до руйнування її звичного життєвого простору. Дитина буде змушена змінити навчальний заклад, коло спілкування та адаптуватися до нових умов, що може завдати психологічної травми та негативно вплинути на її емоційний стан і розвиток.
Тому враховуючи якнайкращі інтереси дитини, суд вважає, що зміна її поточного безпечного та стабільного місця проживання з матір`ю за кордоном на проживання з батьком, який через військову службу не може створити належних та безпечних умов в Україні, завдасть шкоди психоемоційному стану дитини. Саме по собі бажання батька проживати з дитиною не є достатньою підставою для порушення стабільного середовища її життєдіяльності. 
Таким чином, під час розгляду справи суд не встановив підстав визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Водночас суд зазначає, що залишення малолітньої дитини на проживанні з матір`ю не позбавляє батька можливості брати активну участь у житті дитини, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також реалізувати своє право на особисте спілкування з сином.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, суд дійшов такого висновку.
Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
В п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
З правового аналізу зазначених норм слідує, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той із батьків, з яким проживає дитина та який безпосередньо здійснює догляд за нею та її утримання.
Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з сином та перебування дитини на його утриманні, а суд встановив, що дитина фактично проживає з матір`ю, правові підстави для стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача відсутні. Аліменти є цільовими коштами, призначеними виключно на утримання дитини, стягнення їх на користь того з батьків, з яким дитина не проживає, суперечило б основним засадам сімейного законодавства та інтересам самої дитини.
За таких обставин, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів є безпідставними, необґрунтованими та підлягають повній відмові у задоволенні.
Щодо позовної вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року).
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сім`я є основним осередком суспільства, охороняється державою, а також є природним середовищем для розвитку дитини. При цьому права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Відповідно до вимог ст. 150, 157 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Як визначено положеннями ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Так, статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків (Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, провадження № 61-12023св18, Постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, провадження № 61-4022 св 19).
Такі ж роз`яснення щодо можливості застосування виключного заходу впливу на батьків містяться у п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", де також зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав та інтересів дитини.
Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена у ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини.
Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на положення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, згідно з якими мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
З урахуванням тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, а також вищеописаних нормативних актів та позицій ВС, суд, перевіряючи наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки, встановлює, в тому числі, чи ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є винною поведінкою матері та свідомим нехтуванням нею своїми обов`язками.
Водночас суд ураховує, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та грунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач на підтвердження позовних вимог до позовної заяви не долучає будь-яких доказів умисного невиконання відповідачкою її материнських обов`язків щодо сина, що негативно впливає на нього. Долучені ж стороною позивача докази тільки вказують на те, що син сторін протягом деякого часу проживав із батьком, а відповідачка перебувала за кордоном, що не є належними та допустимими доказами винної поведінки ОСОБА_2 щодо умисного злісного ухилення від виконання нею батьківських обов`язків. Сам факт перебування відповідачки за кордоном (у тому числі на даний час із дитиною) не може бути безумовною підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки під час розгляду справи достеменно не встановлено, які саме життєві обставини, які мали на час проживання дитини з батьком тимчасовий характер, спонукали її до такого рішення (матеріальне становище, сімейні обставини, введення воєнного стану на території України, тощо).
Не встановлено і обставин, які свідчили б про аморальний спосіб життя відповідачки, зловживання алкогольними напоями, вчинення насильства стосовно дитини або ж наявність у відповідачки особливостей, які становлять реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, чи здійснення нею негативного впливу на нормальне самоусвідомлення дитини, що вказує на відсутність впливу будь-яких негативних факторів на неї. Навпаки під час розгляду справи суд установив, що саме відносно позивача на розгляді в суді перебуває кримінальне провадження. 
Також позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті самої дитини в разі застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.
Тобто позивач не довів, що поведінка відповідачки відносно дитини є саме свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, як і не довів, що така поведінка взагалі має місце.
Про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина вказує і орган опіки та піклування Долинської міської ради у своєму висновку, який прийшов до переконання про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина.
Таким чином, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу впливу як позбавлення її батьківських прав. Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суд ураховує інтереси дитини, які полягають в забезпеченні її права на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості, розірвання ж сімейних зв`язків означатиме позбавлення дитини її коріння, спорідненості дитини з мамою і за відсутності виключних обставин позбавлення батьківських прав суперечитиме інтересам дитини, а відтак суд уважає, що в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід також відмовити.
Розподіл судових витрат:
частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених ним судових витрат.
Щодо понесення витрат на професійну правничу допомогу відповідачкою, то її представниця заявила про намір подання таких доказів протягом 5 днів після ухвалення рішення, а відтак у разі подання ОСОБА_2 заяви про ухвалення додаткового рішення та подання доказів про понесені витрати на правову допомогу, які одночасно повинні бути направлені іншій стороні, буде визначена дата судового засідання для її розгляду.
На підставі викладеного, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, ст. 51 Конституції України, ст. 141, 150, 155, 157, 160, 161, 164, 180, 181 СК України, ст. 81, 206 ЦПК України, керуючись ст. 258, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Долинської міської ради, до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .
Третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Долинської міської ради, місцезнаходження: м. Долина, просп. Незалежності, 5 Калуського району Івано-Франківської області, код ЄДРПОУ 44050637.
Відповідачка: ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстрації якої АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Суддя С.М.Монташевич