Справа № 192/2612/25 
Провадження № 2/192/495/26 
РІШЕННЯ
Іменем України

25 травня 2026 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі 

головуючого - судді Щербини Н. О.,
за участю секретаря судового засідання - Чернишкіної А. В., 
представника позивача – адвоката Жуковського В. В. в режимі відеоконференції, 
представника відповідача – адвоката Марченка В. С. в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Солоне Дніпровського (Солонянського) району Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛПГ ЛАБ» про визнання трудових відносин припиненими, 

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача - адвокат Жуковський В. В. 30 вересня 2025 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛПГ ЛАБ» про визнання припиненими трудових відносин між сторонами у зв`язку зі звільненням позивача х посади організатора з постачання за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. 
На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач з 09 грудня 2019 року перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем на підставі безстрокового трудового договору, відповідно до якого позивача було призначено на посаду організатора з постачання ТОВ «ЛПГ ЛАБ». 
У позові вказано, що на момент звернення до суду та впродовж тривалого часу відповідач не виконує обов`язків роботодавця, у тому числі не здійснює нарахування та виплату заробітної плати позивачу та не залучає останнього до виконання трудових функцій. За відсутності виплат, нарахувань та фактичного допуску до роботи відсутні ознаки реальних трудових правовідносин між сторонами, що свідчить про їх фактичне припинення. Попри це, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на звільнення у встановленому законом порядку, оскільки відповідач не видав наказ про звільнення, не повернув трудову книжку та не здійснив остаточного розрахунку. При цьому позивач позбавлений можливості довести обставину, яка не існує - невиплату заробітної плати.
З огляду на наведені обставини, з метою належного оформлення припинення трудових відносин, 11 серпня 2025 року позивач надіслав на адресу відповідача заяву про звільнення, що підтверджується цінним листом АТ «Укрпошта» №0305700273852, в якій просив звільнити його із займаної посади з 28 серпня 2025 року за власним бажанням, провести остаточні розрахунки та видати трудову книжку. Поданням цієї заяви позивач відкликав попередню заяву про звільнення. 
14 серпня 2025 року поштове відправлення було доставлено на відділення АТ «Укрпошта», однак повернуто відправнику у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання, що підтверджується трекінгом поштового відправлення, долученим до матеріалів позовної заяви. Таким чином, враховуючи вищевикладене, на момент звернення до суду позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на звільнення в інший спосіб, окрім як шляхом судового захисту, а саме звернення з позовом про припинення трудових відносин з відповідачем.
Представник позивача – адвокат Жуковський В. В. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, вказаних в позовній заяві, просив його задовольнити та стягнути з відповідача судові втрати, в тому числі витрати на правничу допомогу. 
Позивач до суду не з`явилася, причини неявки не повідомила, а її неявка не перешкоджає розгляду справи. 
Представник відповідача – адвокат Марченко В. С. заперечував проти позову посилаючись на те, що товариство не отримувало заяву позивача про звільнення. 
Згідно наданого відзиву в разі бажання звільнитися працівником за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України він зобов`язаний належним чином повідомити про це роботодавця. Позивач належним чином не повідомив відповідача про бажання звільнитися, що фактично є невиконанням свого єдиного обов`язку, передбаченого чинним законодавством та судовою практикою. З огляду на вищезазначене, заява про звільнення позивача не була належним чином доведена до відповідача з огляду на той факт, що дана заява не була отримана відповідачем засобами поштового відправлення АТ «УКРПОШТА» з причин невідомих відповідачу. Також у відзиві вказано, що відповідач не отримував від позивача зазначеної заяви про звільнення жодним іншим способом, а позивачу відома електронна пошта відповідача та адреса місцезнаходження офісу, куди позивач міг особисто прийти та подати відповідну заяву про звільнення, однак позивач дані способи інформування відповідача про своє звільнення проігнорував з невідомих відповідачу причин. Отже факт не отримання заяви про звільнення, яка була направлена засобами поштового зв`язку АТ «УКРПОШТА» та не була отримана відповідачем та як результат повернулася до позивача з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» не є належним чином повідомлення роботодавця про бажання звільнитися, з огляду на судову практику про належність повідомлення стони про час та місце розгляду справи. тому спір між сторонами відсутній (а.с.63-80). 
Свідок ОСОБА_2 пояснила суду, що займала посаду директора товариства з листопада 2021 року по 28 квітня 2025 року та весь цей час перебувала у м. Києві, оскільки за місцем фактичного розташування та юридичної адреси підприємства знаходиться лабораторія, а на підприємстві був налагоджений механізм прийому на роботу та звільнення працівників, який передбачав можливість надсилання відповідних заяв засобами поштового зв`язок на юридичну адресу підприємства, які згодом передавалися безпосередньо свідку як керівнику до м. Києва. Свідок повідомила, що позивач також була обізнана з цим механізмом надсилання заяв, проте до свідка з заявою про звільнення не зверталася. 
Суд, вислухавши пояснення представників сторін та свідка, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивач з 09 грудня 2019 року згідно наказу № 9-ок від 06 грудня 2019 року була прийнята на роботу в ТОВ «ЛПГ ЛАБ» на посаду організатора з постачання, що підтверджується скан-копією трудової книжки (а.с.44, т.1) та не заперечувалося сторонами. 
Також судом встановлено, що позивач згідно заяви від 04 липня 2025 року просила звільнити її на підставі ст.38 КЗпП (а.с.81), яка була отримана засобами поштового зв`язку відповідачем. Згідно листа від 17 липня 2025 року директор ТОВ «ЛПГ ЛАБ» повідомив позивача про те, що заява про звільнення має бути подана за два тижні до дня звільнення та відмовив у звільненні. Крім того, повідомив про неоперативне отримання заяви засобами поштового зв`язку і запропонував позивачу особисто з`явитися до товариства для написання заяви про звільнення та вийти з відпустки за власний рахунок, в якій перебувала позивач (а.с.82-83, т.1) 
Згідно заяви від 11 серпня 2025 року позивач просила звільнити її з 28 серпня 2025 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП у зв`язку з переїздом на інше місце та у зв`язку з тим, що знайшла кращі умови роботи та не розглядати її заяву про звільнення з 07 липня 2025 року у зв`язку з неактуальністю (а.с.45, т.1). 
Вказану заяву позивач з описом вкладення у цінний лист та з повідомленням про вручення направила 11 серпня 2025 року на юридичну адресу відповідача, накладна № 0305700273852 (а.с.46). 
Згідно відомостей АТ «Укрпошта» відправлення №0305700273852 було прийнято в м. Київ 11 серпня 2025 року та 26 серпня 2025 року було повернуто відправнику, а 02 вересня 2025 року вручено позивачу (а.с.47-48,т.1). 
Судом встановлено, що згідно відповіді АТ «Укрпошта» від 29 січня 2026 року, яка була надана на виконання ухвали суду від 08 січня 2026 року, поштове відправлення № 0305700273852 з оголошеною цінністю на ім`я ТОВ «ЛПГ ЛАБ» було прийняте до пересилання 11 серпня 2025 року в м. Київ та 14 серпня 2025 року надійшло до відділення в с. Надіївка. В цей же день на мобільний номер НОМЕР_1 автоматично було направлено в додаток viber – повідомлення про надходження відправлення. Однак за результатами проведеної перевірки вказане повідомлення було відхилене мобільним оператором, а повідомлення форми № 22 про надходження відправлення – доставлено згідно вказаної адреси та вкладне в абонентську поштову скриньку. Оскільки протягом встановленого терміну зберігання за одержанням даного відправлення до відділення в с. Надіївка адресат не звернувся, тому відправлення 26 серпня 2025 року було поверну тор на адресу відправника за закінченням терміну зберігання (а.с.18,19, т.2).
Представником відповідача було надано письмові заперечення на вказаний лист АТ «Укрпошта» згідно яких ТОВ «ЛПГ ЛАБ» має поштову скриньку, яка розташована на зовнішній стороні огорож, а вхід на територію підприємства є обмеженим з огляду на здійснювані підприємством види діяльності. Також зазначено, що твердження АТ «УКРПОШТА» про те, що відсутність договору/заяви щодо порядку доставки чи довіреності на уповноважену особу у 2025 році унеможливлювала вручення/отримання кореспонденції ТОВ «ЛПГ ЛАБ», не узгоджується з фактичними обставинами, оскільки упродовж того ж періоду ТОВ «ЛПГ ЛАБ» отримувало інші поштові відправлення через об`єкти поштового зв`язку індексу 52405 за тією самою юридичною адресою. За таких обставин посилання на відсутність договору/заяви/довіреності не може самі по собі вважатися належним та достатнім поясненням неналежного інформування адресата щодо конкретного відправлення №0305700273852, тим більше — за відсутності первинних підтверджень (документів/електронних записів) щодо фактично вчинених оператором дій у цьому конкретному випадку (а.с.76-86, т.2). До пояснень додані фото з поштовою скринькою (а.с. 84-85). 
Статтею 38 КЗпП встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
З огляду на те, що позивач подала заяву від 11 серпня 2025 року про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП з 25 серпня 2025 року, тобто з дотриманням двотижневого строку, тому суд вважає, що така заява відповідає вимогам вказаної статті. 
Вирішуючи питання про спосіб направлення заяви про звільнення від 11 серпня 2025 року суд посилається на те, що відповідач попередньо був повідомлений про бажання позивача припинити трудові відносини, оскільки отримав засобами поштового зв`язку попередню заяву про звільнення від 04 липня 2025 року. 
Також за змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. 
Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Суд вважає що відсутність в КЗпП прямої норми про способи направлення заяви про прийняття на роботу або звільнення не можуть свідчити про виключення права на подання таких заяв засобами поштового зв`язку, а свідок ОСОБА_2 підтвердила суду про наявність такого способу обміну листуванням на підприємстві. Крім того, сторони листувалися з приводжу звільнення згідно заяви від 04 липня 2025 року, а у відповіді відповідача від 17 липня 2025 року не вказано про категоричну неможливість прийняти заяву про звільнення засобами поштового зв`язку, що на думку суду могло бути розцінено як надмірний формалізм з блоку роботодавця та порушення прав працівника. 
Отже суд вважає, що позивач відповідно до вимог КЗпП звернулася до відповідача з заявою про звільнення з 25 серпня 2025 року, яка була направлена на юридичну адресу відповідача та з незалежних від позивача причин не була отримана відповідачем, а вказане не може бути підставою для порушення прав позивача. 
Стаття 43 Конституції України регламентує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. 
Суд не приймає посилання відповідача на постанову ВС від 12 лютого 2023 року у справі № 591/3717/21 щодо висновку про повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», згідно якого не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи, оскільки такий висновок стосується процесуального обов`язку інформування сторін під час судового розгляду справи. Тому посилання на вказану постанову не є посиланням на релевантну практику. 
Тому суд вважає, що оскільки відповідачем не було доведено суду факт направлення позивачем заяви про звільнення на невірну адресу відповідача, а факт не отримання поштового відправлення не може порушувати право позивача на працю, в тому числі щодо прийому на нову роботу після звільнення, тому позовні вимоги є такими що підлягають задоволенню. 
Стосовно стягнення судових витрат на сплату судового збору та витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.
Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
У ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з підготовкою позовної заяви до суду, надано Договір про надання правової допомоги адвоката б/н від 18 вересня 2025 року, акт приймання-передачі наданих адвокатом Жуковським В. В. послуг від 26 вересня 2025 року на суму 7 000 гривень 00 копійок (а.с.9-10, т.2). 
Представник відповідача у відзиві заперечував проти стягнення витрат на правничу дорогу в розмірі 7 000 гривень та вважав, що спору між сторонами не існує, а отже відсутні підстав для стягнення судових витрат. Також вважав, що 7 000 гривень є завищеною сумою витрат, оскільки справа не є складною та не потребує детального та поглибленого вивчення судової практики (а.с.71, т.1). 
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Суд вважає, що у зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 7 000 гривень 00 копійок, а позиція суду відповідає позиції ВС, яка викладена в постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22, згідно якої Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Суд звертає увагу на те, що представник відповідача очікував понести витрати, пов`язані з розглядом цієї ж справи лише в суді першої інстанції в значно більшому розмірі 20 000 гривень, а тому не приймає заперечення представника відповідача в тій частині, що 7 000 гривень є завищеною сумою витрат за вказану категорію справ, оскільки згідно акту приймання-передачі наданих адвокатом Жуковським В. В. послуг від 26 вересня 2025 року, він витратив 1 годину на усну консультацію та 5 годин на складання позову, що є цілком співірними витратами.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений ним під час звернення з позовом до суду (а.с. 20) та витрати на правову допомогу. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛПГ ЛАБ» (52405, Дніпропетровська область, Дніпровський (Солонянський) район, с-ще Надіївка, вул. Шосейна, буд. 1Г, код в ЄДРЮОФОПГФ - 42590923) про визнання трудових відносин припиненими, – задовольнити.
Припинити трудові відносини між ОСОБА_1  і Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛПГ ЛАБ» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛПГ ЛАБ» (52405, Дніпропетровська область, Дніпровський (Солонянський) район, с-ще Надіївка, вул. Шосейна, буд. 1Г, код в ЄДРЮОФОПГФ - 42590923) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 969 (дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 96 копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛПГ ЛАБ» (52405, Дніпропетровська область, Дніпровський (Солонянський) район, с-ще Надіївка, вул. Шосейна, буд. 1Г, код в ЄДРЮОФОПГФ - 42590923) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 25 травня 2026 року. 

Суддя Н. О. Щербина