П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/15367/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Салюк П.І. 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
28 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в Хмельницький окружний адміністративний суд із позовом Головного управління ДПС у Хмельницькій області, за вимогами якого просила:
- скасувати акт про результати камеральної перевірки щодо порушення правил (термінів) сплати (перерахування) податків, платежів, зборів від 14.03.2025 ГУДПС у Хмельницькій області;
- скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Хмельницькій області від 17.04.2025 № 0083532409.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначала, що у її користуванні немає земельних ділянок за які нараховано штрафні санкції за порушення термінів сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з орендної плати за землю за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, та оскільки Верховний суд Касаційного адміністративного суду своєю постановою залишив в силі рішення Теофіпольського районного суду від 21 травня 2018 року яким скасовано, зокрема рішення № 4-19/2017 «Про передачу в оренду земельних ділянок», за яким 11.04.2017 Теофіпольська селищна рада передала в оренду позивачці земельні ділянки, позивач вважає, що вона не мала обов`язку сплачувати орендну плату за період з 2018-2022 роки за земельні ділянки, оскільки за ці роки вирішувалось питання правомірності рішення яким передано ділянки в оренду, що, у свою чергу, свідчить про необґрунтованість та протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а також про необхідність його скасування.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.01.2026 було відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 . 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач до моменту припинення права оренди на земельні ділянки у 2023 році, була належним землекористувачем, то відповідно мала визначений законом обов`язок зі сплати орендної плати за належні їй на праві користування земельні ділянки, тому оскаржуване у цій справі податкове повідомлення-рішення є правомірним.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
За доводами апеляційної скарги, суди першої та касаційної інстанції, приймаючи рішення у справі № 685/668/17 порушили право власності ОСОБА_1 , гарантоване статтею 321 ЦК України. При цьому апелянт стверджує, що вона виконала свій обов`язок щодо сплати орендної плати за земельні ділянки, що перебували у її користуванні за 2017-2021 роки, однак ГУ ДПС у Хмельницькій області у 2025 році після ухвалення Верховним судом постанови від 25.08.2023 у справі № 685/668/17 та припинення права користування землею у встановленому законом порядку, протиправно нарахувало позивачу штрафні санкції за несвоєчасну сплату орендної плати за земельні ділянки, які перебували у її користуванні до 2023 року, тому рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.01.2026 належить скасувати в апеляційному порядку.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зауважив на безпідставності доводів позивача щодо того, що вона фактично не користувалася земельними ділянками, у тому числі з огляду на наявність судових спорів щодо правомірності їх передачі в оренду, однак такі не спростовують наявності у ОСОБА_1 обов`язку зі сплати орендної плати за землю у спірний період, оскільки право оренди на зазначені земельні ділянки було зареєстроване у встановленому законом порядку та діяло до 12.01.2023.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Рішенням Теофіпольської селищної ради від 11.05.2017 № 4-19/2017 ОСОБА_1 були передані в оренду земельні ділянки з кадастровими номерами: 6824755100:01:01:0332, 6824755100:01:01:0333, 6824755100:01:01:0334 та рішенням Теофіпольської селищної ради від 21.07.2017 №17-21/2017 передано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 6824755100:01:01:0340. 
В подальшому, рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 21.05.2018 у справі № 685/668/17 скасовано рішення чергової 12 сесії сьомого скликання Теофіпольської селищної ради від 28.10.2016 №4-12/2016 «Про внесення змін в рішення селищної ради від 26.02.2016 № 11-6/2016 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», рішення чергової 19 сесії сьомого скликання Теофіпольської селищної ради від 11.05.2017 № 3-19/2017 «Про затвердження технічної документації щодо поділу земельної ділянки» та рішення № 4-19/2017 «Про передачу в оренду земельних ділянок».
Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20.09.2018 у справі № 685/668/17 рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 21.05.2018 скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 25.08.2023 касаційну скаргу ТОВ «Подільське» задоволено. Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20.09.2018 у справі № 685/668/17 скасовано, а рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 21.05.2018 у справі № 685/668/17 залишено в силі
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.02.2024 № 365390932 право оренди на вищезазначені земельні ділянки припинено 12.01.2023.
ГУ ДПС у Хмельницькій області проведено камеральну перевірку з питань порушення ОСОБА_1 термінів сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з орендної плати за землю за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки.
За результатами перевірки складено акт від 14.03.2025 №4917/22-01-24- 09/2121003644.
Перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 в порушення п. 287.5 ст. 287 Податкового кодексу України порушено граничні строки сплати (перерахування) узгодженої суми податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2018- 2022 роки в загальній сумі 150520,55 грн. із затримкою понад 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання.
За результатами проведеної камеральної перевірки ГУ ДПС у Хмельницькій області винесено податкове повідомлення-рішення 17.04.2025 № 0083532409, яким нараховано позивачу штрафні (фінансових) санкцій в сумі 15052,07 гривень.
05.05.2025 ОСОБА_1 подала скаргу до Державної податкової служби України на податкове повідомлення-рішення від 17.04.2025 № 0083532409.
Державна податкова служба України рішенням від 09.07.2025 № 16199-00-06-01-02-06 залишила без змін податкове повідомлення-рішення від 17.04.2025 № 0083532409, а скаргу ОСОБА_1 – без задоволення.
Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.
Приписами частин першої третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).
Згідно з підпунктом 14.1.73. пункту 14.1 статті 14 ПК України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.
Об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст. 270 ПК України).
Справляння плати за землю, в тому числі і орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу XII ПК України.
За приписами пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п. 287.5 статті 287 ПК України).
Відповідно до пунктів 288.1, 288.2, 288.3 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Пунктом 288.4 статті 288 ПК України встановлено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Плата за суборенду земельних ділянок не може перевищувати орендної плати (пункт 288.6 статті 288 ПК України).
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України).
Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується орендарем з дня виникнення права користування земельною ділянкою, тобто з дня державної реєстрації права оренди відповідно до договору оренди земельної ділянки. Сплата орендної плати є обов`язком орендаря, яке кореспондується з його правом користування земельною ділянкою.
Згідно зі статтями 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Таким чином, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Як встановлено судом апеляційної інстанції на підставі рішень Теофіпольської селищної ради від 11.05.2017 № 4-19/2017 та від 21.07.2017 № 17-21/2017 позивачу було передано в оренду земельні ділянки комунальної власності, а право оренди на зазначені земельні ділянки було зареєстроване у встановленому законом порядку та діяло до 12.01.2023, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому до моменту припинення права оренди відповідні записи про зміну або припинення права користування земельними ділянками до Державного реєстру внесені не були, а отже, у спірний період 2018– 2022 років позивач залишалася належним землекористувачем.
Крім того, постанова Верховного Суду від 25.08.2023, якою залишено в силі рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 21.05.2018 у справі № 685/668/17, за яким скасовано рішення чергової 12 сесії сьомого скликання Теофіпольської селищної ради від 28.10.2016 № 4-12/2016 «Про внесення змін в рішення селищної ради від 26.02.2016 № 11-6/2016 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», рішення чергової 19 сесії сьомого скликання Теофіпольської селищної ради від 11.05.2017 №3-19/2017 «Про затвердження технічної документації щодо поділу земельної ділянки» та рішення № 4-19/2017 «Про передачу в оренду земельних ділянок», ухвалена після припинення права користування на земельні ділянки.
За таких обставин доводи позивача про те, що вона фактично не користувалася земельними ділянками, у тому числі з огляду на наявність судових спорів щодо правомірності їх передачі в оренду, не спростовують наявності у неї обов`язку зі сплати орендної плати за землю у спірний період, оскільки право оренди на зазначені земельні ділянки було зареєстроване у встановленому законом порядку та припинено 12.01.2023.
Беззаперечно, що саме з 12.01.2023 у позивача припинився обов`язок з нарахування і сплати орендної плати, адже позивач втратив статус орендаря, а земельна ділянка - об`єкта оподаткування платою за землю у формі орендної плати. 
Разом із тим, суд апеляційної інстанції враховує той факт, що розмір та порядок нарахування земельного податку за 2018-2022 роки позивачем не оскаржувалися. Проте визначальним є те, що в межах заявленого спору позивач не погоджується виключно із застосуванням податковим органом штрафних санкцій за порушення граничних строків спати (перерахування) узгодженого податкового зобов`язання зі сплати земельного податку, самостійно сплаченого позивачем у той період, коли остання виступала належним землекористуачем.
Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права та встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що контролюючий орган, приймаючи оспорюване податкове повідомлення-рішення, діяв у відповідності до вимог чинного податкового законодавства.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.  

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.