Справа № 465/8750/25 
Провадження 2-а/465/79/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
05.06.2026 року         м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:
головуючого судді Дзеньдзюри С.М.,
за участю секретаря судового засідання Титикайла І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №5786203 від 23 вересня 2025 року про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
В обґрунтування позову зазначає, що оскаржувана постанова винесена без належних та допустимих доказів її вини, а працівник поліції не був безпосереднім очевидцем події. Позивачка вказує, що у постанові відсутні відомості про технічний засіб, за допомогою якого здійснювалася фіксація правопорушення, не наведено жодних належних доказів порушення нею Правил дорожнього руху, а тому висновок про її винуватість є необґрунтованим.
Також позивачка посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 26.04.2018 у справі №524/5741/16-а, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а, від 23.10.2019 у справі №357/10134/17, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17 та від 24.04.2019 у справі №537/4012/16-а, відповідно до яких сама лише постанова про адміністративне правопорушення не може вважатися належним доказом вини особи, а також що обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності та законності прийнятої постанови. 
Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову.
У відзиві зазначено, що постанова є законною та обґрунтованою, а факт вчинення позивачкою адміністративного правопорушення підтверджується належними та допустимими доказами. Зокрема, після отримання повідомлення про порушення Правил дорожнього руху працівниками поліції було проведено перевірку викладених обставин, отримано письмові пояснення безпосереднього учасника події ОСОБА_2 та долучено відеозапис з автомобільного відеореєстратора, на якому зафіксовано момент правопорушення.
Також представник відповідача зазначив, що закон не вимагає обов`язкової присутності працівника поліції під час вчинення адміністративного правопорушення, а доказами можуть бути будь-які фактичні дані, отримані у передбачений законом спосіб.
Одночасно представник відповідача просив розглянути справу у його відсутності.
На адресу суду 15.12.2025 від представниці позивачки Сенюшкович О.І. надійшли письмові пояснення, у яких остання просить врахувати додаткові доводи сторони позивача та позов задовольнити.
У письмових поясненнях представниця позивачки зазначає, що відеоматеріали, долучені відповідачем разом із відзивом, не можуть вважатися належними та допустимими доказами. Вказує, що оскаржувана постанова не містить посилань на відеозаписи, технічний засіб фіксації, мотиви ухвалення рішення та докази, на які інспектор спирався при винесенні постанови.
Також представниця позивачки покликається на те, що відповідач не вправі посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваної постанови, оскільки це суперечить ч.2 ст.77 КАС України. На її думку, відеозаписи не відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності, оскільки не підтверджено їх походження, спосіб отримання, обставини зберігання та передачі.
Крім того, представниця позивачки повторно покликається на постанову Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №524/9716/16-а, у якій зроблено висновок про те, що у разі відсутності в постанові посилання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом. Також наводить постанову Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №357/10134/17 щодо необхідності підтвердження факту порушення ПДР належними доказами.
Від представниці позивачки 21.05.2026 до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.
Судом встановлено, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Згідно з ч.9 ст.205 КАС України якщо всі учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання та відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, суд має право розглянути справу за наявними у ній матеріалами.
Враховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у ній доказами.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що постановою серії ЕНА №5786203 від 23 вересня 2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 гривень за порушення вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», а саме ненадання переваги в русі транспортному засобу, який рухався по кільцевому перехрестю.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна винна дія чи бездіяльність, за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Частиною першою статті 122 КУпАП встановлено відповідальність за порушення вимог дорожніх знаків та правил проїзду перехресть.
Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у встановленому законом порядку визначаються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Суд погоджується із загальним твердженням представниці позивачки про те, що постанова про адміністративне правопорушення сама по собі не є беззаперечним доказом вини особи та повинна ґрунтуватися на належних і допустимих доказах.
Разом з тим у даній справі висновок про вчинення позивачкою адміністративного правопорушення ґрунтується не лише на самій постанові, а на сукупності доказів, а саме: письмових поясненнях ОСОБА_2 , відеозаписі з її особистого відеореєстратора, відеозаписах з портативного реєстратора працівника поліції та матеріалах перевірки повідомлення про правопорушення.
Суд відхиляє доводи представниці позивачки про недопустимість відеозапису з огляду на те, що такий відеозапис був наданий не працівником поліції як результат застосування службового технічного засобу, а безпосереднім учасником події — ОСОБА_2 , яка звернулася в поліцію, надала свої письмові пояснення та відеозапис із власного автомобільного відеореєстратора.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може використовувати інформацію, отриману з автоматичної фото- і відеотехніки, що перебувають у чужому володінні. Таким чином, сам факт того, що відеозапис наданий іншим учасником дорожнього руху, не свідчить про його недопустимість.
Посилання представниці позивачки на постанову Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №524/9716/16-а суд оцінює критично, оскільки фактичні обставини цієї справи відрізняються від обставин даного спору. У справі №524/9716/16-а йшлося про відеозапис, здійснений технічним засобом працівника поліції, який не був зазначений у постанові, тоді як у цій справі відеозапис був отриманий від безпосереднього учасника дорожньої події та підтверджується її письмовими поясненнями.
Крім того, із відзиву відповідача вбачається, що письмові пояснення ОСОБА_2 та відеозапис із її особистого відеореєстратора були отримані поліцейським до винесення постанови, саме на їх підставі було встановлено особу водія та складено оскаржувану постанову. Отже, такі матеріали не є новими доказами, створеними після прийняття постанови, а є доказами, які підтверджують обставини, що були встановлені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Суд також не приймає доводи представниці позивачки про те, що відповідач фактично визнав позов шляхом подання відзиву, який нібито не спростовує доводів позивача. Навпаки, зі змісту відзиву вбачається, що відповідач прямо заперечує проти позову, просить відмовити у його задоволенні, наводить обставини вчинення правопорушення, посилається на письмові пояснення ОСОБА_2 та відеозапис із її реєстратора.
Доводи представниці позивачки про те, що відеозапис не має встановленого походження, також не знайшли свого підтвердження, оскільки із матеріалів справи вбачається, що відповідний відеозапис був наданий саме ОСОБА_2 , яка є безпосереднім учасником події та надала письмові пояснення. Будь-яких доказів монтажу, зміни змісту відеофайлу або стороннього втручання позивачкою суду не надано.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова винесена не за результатами автоматичної фіксації адміністративного правопорушення, а за результатами розгляду повідомлення про його вчинення та оцінки доказів, отриманих від учасника дорожнього руху.
За таких обставин відсутність у постанові відомостей про марку чи модель відеореєстратора сама по собі не свідчить про незаконність постанови та не спростовує встановлених обставин правопорушення.
У даній справі факт вчинення адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю взаємопов`язаних доказів, а саме: постановою серії ЕНА №5786203 від 23.09.2025 року; письмовими поясненнями ОСОБА_2 ; відеозаписом з автомобільного відеореєстратора ОСОБА_2 ; відеозаписами з портативного відеореєстратора працівника поліції.
Із письмових пояснень ОСОБА_2 вбачається, що 23 вересня 2025 року близько 09 год. 30 хв. вона рухалася по кільцевому перехрестю вулиць Зелена – Пасічна – Луганська у місті Львові, коли автомобіль під керуванням ОСОБА_1 здійснив виїзд на кільце та не надав їй переваги в русі, внаслідок чого вона була змушена реагувати на дорожню обстановку для уникнення дорожньо-транспортної пригоди.
Судом безпосередньо досліджено відеозапис з автомобільного відеореєстратора ОСОБА_2 . Із зазначеного відеозапису вбачається, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_2 вже рухався по кільцевому перехрестю та користувався перевагою в русі. У момент наближення транспортного засобу ОСОБА_2 до місця примикання дороги автомобіль під керуванням ОСОБА_1 здійснив виїзд на кільце, не надавши переваги транспортному засобу, який уже перебував на кільцевому перехресті. Внаслідок таких дій позивачки водій транспортного засобу ОСОБА_2 була змушена реагувати на дорожню ситуацію з метою уникнення можливого зіткнення.
За своїм змістом відеозапис повністю узгоджується із письмовими поясненнями ОСОБА_2 та обставинами, викладеними в оскаржуваній постанові.
Судом також досліджено відеозаписи з портативного відеореєстратора працівника поліції, з яких вбачається, що під час розгляду справи позивачці були роз`яснені її права, передбачені статтею 268 КУпАП, повідомлено суть адміністративного правопорушення та надано можливість висловити свої заперечення.
Позивачкою не подано жодного доказу, який би спростовував обставини, зафіксовані на відеозаписі.
Оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що відповідачем доведено факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а доводи позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
З огляду на наведене підстав для задоволення позову суд не вбачає.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, витрати зі сплати судового збору належить віднести на рахунок позивачки.
Керуючись статтями 2, 72-77, 241-246, 255, 286 КАС України, статтями 251, 268, 280, 283 КУпАП, суд,

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови серії ЕНА №5786203 від 23 вересня 2025 року залишити без задоволення.
Постанову серії ЕНА №5786203 від 23 вересня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП залишити без змін.
Судові витрати залишити за позивачкою.
Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя         Дзеньдзюра С.М.