КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
04 червня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/4919/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: прокурора Карнова А. О. ,
представника відповідача - адвоката Головка О. І., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради,
на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Проць Т. В.
від 28 жовтня 2025 року
у цивільній справі № 372/1486/25 Обухівського районного суду Київської області,
за позовом Першого заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради
до ОСОБА_1 
про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсними державних актів, скасування державної реєстрації земельних ділянок та їх повернення,
У С Т А Н О В И В:
У березні 2024 року Перший заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив:
- усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 площею 0,2008 га шляхом визнання недійсним державного акту на право власності серії ЯЛ № 020940, зареєстрованого 20.08.2010 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 011095001414;
- усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0226 площею 0,7992 га шляхом визнання недійсним державного акту на право власності серії ЯЛ № 020939, зареєстрованого 20.08.2010 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 011095001413;
- усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 площею 0,2008 га шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,2008 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0223;
- усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0226 площею 0,79928 га шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,7992 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0226;
- усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду із кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 площею 0,2008 га та кадастровим номером 3223155400:03:043:0226 площею 0,7992 га шляхом їх повернення на користь Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки площею 0,2008 га із кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 та площею 0,7992 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0226.
На обґрунтування позову прокурор зазначав, що прокуратурою встановлено факт незаконного вибуття із державної власності поза волею держави земель водного фонду. Зокрема, встановлено, що на підставі рішення Козинської селищної ради від 29.08.2001 № 5/1 передано безкоштовно у приватну власність 90 громадянам земельні ділянки для будівництва і обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства, відповідно якого первісні набувачі отримали у власність спірні земельні ділянки водного фонду, які в подальшому було відчужено на користь ОСОБА_2 . У відповідності до рішення Обухівського районного суду від 23.06.2009 у порядку поділу майна подружжя право власності на вказані земельні ділянки визнано за ОСОБА_1 . На підставі вказаного рішення відповідачем у справі оформлено два державні акти на земельну ділянку, площею 0,3 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1,5750 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та в подальшому проведено поділ земельних ділянок та сформовано нові чотири земельні ділянки в т.ч. площею 0,2008 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 та площею 0,7992 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0226. 
Спірні земельні ділянки, на думку прокурора, відносяться до земель водного фонду, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, згідно ст. 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів і відповідно до ст. ст. 83, 84 Земельного кодексу України не можуть передаватись у приватну власність, оскільки як на момент їх відведення, так і на даний час перебувають в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро. Зайняття земельної ділянки водного фонду усупереч вимогам ЦК України, ЗК України, ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, оскільки відповідні землі в силу прямої заборони законодавця не могли перейти із державної у приватну власність. 
Також прокурор стверджував, що Козинська селищна рада не мала повноважень у 2001 році приймати рішення щодо передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства і будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку земельних ділянок водного фонду через їх перебування в межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Дніпро, рада незаконно розпорядилась спірними земельними ділянками поза волею дійсного власника - територіальної громади смт. Козин, а спірні земельні ділянки вибули з державної власності через помилку органу місцевого самоврядування. Оскільки негаторний позов, який спрямований на захист прав законного володільця спірних земельних ділянок водного фонду щодо користування і розпорядження ними може бути заявлений упродовж всього часу тривання відповідного порушення, позов заявлено в межах позовної давності. Козинською селищною радою Обухівського району Київської області у розумний строк у судовому порядку не вживались належні заходи щодо захисту порушених інтересів держави, позов пред`явлено Київською обласною прокуратурою в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, який в силу ст. 122 ЗК України, а також положення п.24 розділу Х Перехідні положення ЗК України на даний час є розпорядником спірної земельної ділянки в порядку, визначеному ст. 131-1 Конституції України, статтями 23 і 24 Закону України «Про прокуратуру», статтями 56,57 ЦПК України.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Зазначає, що станом на 2001 рік Водний кодекс України вже встановлював імперативну вимогу щодо 100-метрової прибережної захисної смуги для великих річок, до яких належить Дніпро. Звертає увагу на те, що відсутність проєкту землеустрою не може бути підставою для ігнорування статусу земель водного фонду, оскільки їх межі визначені законом. Наголошує, що землі водного фонду в силу закону не могли передаватися у приватну власність для житлового будівництва, а тому право власності на них не виникло у первинних набувачів. Зауважує, що позов є негаторним, оскільки держава ніколи не втрачала володіння цими землями через їх обмежену оборотоздатність, а тому позовна давність до цих відносин не застосовується. Вважає помилковим висновок суду про відсутність у законодавстві 1990-х років категорії «прибережна захисна смуга», оскільки це поняття було чітко закріплено у Водному кодексі з 1995 року. Посилається на правову позицію Верховного Суду (постанова від 18.01.2024 у справі № 400/2760/20), де вказано, що належність ділянок до водного фонду підтверджується самим фактом їх перебування в межах прибережної захисної смуги. Підкреслює, що надані докази, зокрема протоколи огляду та картографічні матеріали, підтверджують знаходження ділянок у меженному урізі води або безпосередньо в 100-метровій зоні. Зазначає, що статус Козинської селищної ради як позивача є належним, оскільки прокурор захищає інтереси громади як розпорядника земель. Наголошує, що встановлення меж смуги в містобудівній документації 2016 року лише підтвердило наявні раніше обмеження. Вважає, що суд безпідставно надав перевагу Генеральному плану 1998 року над нормами закону. Стверджує, що відповідач не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки мав змогу перевірити статус землі за відкритими характеристиками місцевості. Звертає увагу на помилковість висновків щодо незворотності дії закону, оскільки правовий режим земель водного фонду існував на момент усіх правочинів.
У відзиві на апеляційну скаргу, строк на подання якого колегією суддів поновлено, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Головко О. І. вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції таким, що відповідає закону. Зазначає, що є добросовісним набувачем, оскільки ділянки були придбані за відплатним договором за ринковою ціною через п`ять років після їх первинного відчуження. Звертає увагу на те, що на момент придбання майно перебувало у вільному обігу, без жодних обтяжень чи арештів. Посилається на преюдиційне рішення адміністративного суду у справі № 320/4225/21, яким визнано законним Детальний план території 2016 року, де межі захисної смуги встановлені з урахуванням фактичної забудови. Стверджує, що до 2011 року прибережна смуга в населених пунктах мала встановлюватися виключно з урахуванням «конкретних умов, що склалися», що і було зроблено органом місцевого самоврядування. Зазначає, що прокурором не доведено факт належності ділянок до водного фонду саме станом на 2001 рік, а надані схеми 1992 та 2010 років суттєво різняться між собою. Вказує на неможливість проведення точних геодезичних замірів інженером без доступу на територію, яка огороджена парканом, що становить під сумнів докази прокурора. Наголошує, що задоволення позову через 24 роки після первинного відчуження землі порушує принцип «мирного володіння майном» та статтю 1 Першого протоколу до ЄКПЛ. Звертає увагу на набрання чинності Законом № 4292-IX, який встановлює позовну давність у 10 років для витребування майна у добросовісного набувача. Підкреслює, що прокурор не вніс вартість майна на депозитний рахунок суду, що є обов`язковою процесуальною умовою згідно з новими змінами до ЦК та ЦПК України. Посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Космацька проти України» щодо визнання державою фінансової відповідальності перед добросовісними набувачами. Вважає, що державні органи протягом 19 років своєю бездіяльністю підтверджували законність її володіння майном.
В судових засіданнях суду апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.
Представник відповідача проти задоволення скарги заперечив з підстав та доводів викладених у відзиві.
Козинська селищна рада представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що на підставі рішення Козинської селищної ради № 5/1 від 29.08.2001 «Про надання та передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства» передано у власність 90 громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства на території житлового мікрорайону «Краєвид» в смт. Козин Обухівського району Київської області. Вказане рішення в судовому порядку не оскаржувалось, протиправним, нечинним або недійсним не визнавалось.
Вказаним рішенням, серед іншого, було передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,75 га (0,15 га під індивідуальну житлову забудову і 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства), у власність ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,75 га (0,15 га під індивідуальну житлову забудову і 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства), та у власність ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,75 га (0,15 га під індивідуальну житлову забудову і 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства) (а.с. 42-48, т. 1).
На підставі вказаного рішення набувачам видано Державні акти на право власності на землю серії I-КВ № 030527, серії I-КВ № 030525 та серії І-КВ № 030523, які зареєстровані в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номерами 5770, 5772, 5774 відповідно.
У подальшому, 28.09.2001 ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу відчужила частину належних їй земельних ділянок (0,3750 га), а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у такий же спосіб відчужили земельні ділянки на користь ОСОБА_6 (а.с. 123-127, т. 1), яка отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 0891567, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 01.11.2001 № 5958.
ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2002 № 5176 (а.с. 129-130, т. 1) відчужила на користь ОСОБА_7 придбані зазначені вище земельні ділянки загальною площею 1,8750 га. Покупець отримав державний акт від 20.02.2003 зареєстрований за № 7795 та відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_8 (а.с. 119-122, т. 1), а остання на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2006 № 2921 відчужила зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_2 (а.с. 71-72, т. 1), якому було видано два державні акти на право власності на земельні ділянки: площею 0,3 га серії ЯЕ № 096692 від 24.07.2007 та площею 1,5750 серії ЯЕ № 096693 від 24.07.2007.
Відповідно до рішення Обухівського районного суду від 23.06.2009 № 2-955-09 (а.с 68-70, т. 1; а.с. 87-88, т. 2) в порядку поділу майна подружжя, за ОСОБА_1 визнано право власності на вказані вище дві земельні ділянки площами 0,3 га і 1,5750 га. На підставі вказаного рішення суду на ім`я відповідача у справі оформлено право власності на зазначені земельні ділянки та видано державні акти: серії ЯЖ № 664585 (а.с. 74-75, т. 1) щодо земельної ділянки площею 0,3 га з кадастровим номером 3223155400:03:031:0142 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та серії ЯЖ № 693095 (а.с. 76-77, т. 1) щодо земельної ділянки площею 1,5750 га з кадастровим номером 3223155400:03:031:0143 для ведення особистого селянського господарства.
На підставі технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки за заявою ОСОБА_1 ТОВ «Компанія земельні справи» у 2010 році сформовано за рахунок поділу земельних ділянок кадастровий номер 3223155400:03:031:0142 та 3223155400:03:031:0143 чотири земельні ділянки (а.с. 78-82, т. 1), серед яких: площею 0,2008 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0223 та площею 0,7992 га з кадастровим номером 3223155400:03:043:0226, які є предметом даного спору.
Таким чином, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідач набула право власності на спірні земельні ділянки на підставі судового рішення про поділ майна подружжя, а первинні власники отримали їх у власність у 2001 році на підставі рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 5/1 від 29.08.2001.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що станом на 2001 рік Земельний кодекс у редакції 1990 року не містив такої самостійної категорії як «прибережна захисна смуга». Встановивши, що згідно з Генеральним планом 1998 року та рішеннями ради ці землі належали до житлової забудови, суд дійшов висновку про правомірність дій органу місцевого самоврядування. Суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів встановлення порушень з боку контролюючих органів при первинному відведенні землі. Враховуючи, що у межах населених пунктів межі смуг мали визначатися з урахуванням існуючої забудови, суд виснував про недоведеність факту незаконності вибуття землі. Суд також вказав на помилковість визначення селищної ради позивачем, оскільки прокурор фактично доводить протиправність її ж рішень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.
Визначальним для оцінки законності або незаконності вибуття земельних ділянок із власності територіальної громади є нормативно-правове регулювання, яке діяло на момент прийняття Козинською селищною радою первинного рішення № 5/1 від 29 серпня 2001 року.
Згідно зі статтею 4 Земельного кодексу УРСР (в редакції 1990 року, чинній на 2001 рік) землі водного фонду не могли передаватись у приватну власність. Відповідно до статті 78 цього Кодексу до земель водного фонду належали землі, зайняті ріками, озерами, водоймами, болотами, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами, а також землі, виділені по берегах водойм під смуги відведення. Порядок використання земель водного фонду визначався законодавством України, зокрема Водним кодексом України (в редакції 1995 року).
Колегія суддів відхиляє твердження прокурора про те, що на момент відведення земельних ділянок у 2001 році діяв імперативний 100-метровий розмір ширини прибережної захисної смуги вздовж річки Дніпро, який безумовно поширювався на спірну територію. Згідно з частиною першою статті 88 Водного кодексу України (у редакції, чинній на 2001 рік), з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Проте, частина четверта статті 88 Водного кодексу України у зазначеній редакції прямо передбачала, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.
Крім того, відповідно до пункту 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (у редакції станом на 2001 рік), на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.
На правильність саме такого застосування норм матеріального права безпосередньо вказав Верховний Суд у постанові від 05.03.2024 у справі № 320/4225/21, де предметом дослідження була законність Детального плану території житлової забудови північної частини смт Козин Обухівського району. 
Обґрунтовуючи свої заперечення представник відповідача посилався на саме обставини встановлені у межах справи № 320/4225/21 у порядку адміністративного судочинства. 
У вказаній постанові (пункти 65-68) касаційний суд вказав, що лише після прийняття Закону України від 02.12.2010 № 2740-VI редакція статті 88 Водного кодексу України зазнала змін, за якими у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. До 05.01.2011 законодавство вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості. Також Верховний Суд у вказаній справ констатував, що забудова з порушенням прибережних захисних зон у цій частині смт Козин (зокрема шляхом гідронамиву та зміни конфігурації берегів) існувала задовго до розроблення сучасних містобудівних документів.
Отже, оскільки спірні земельні ділянки відводилися у 2001 році (тобто до внесення змін до Водного кодексу у 2010 році) і знаходилися в межах населеного пункту смт Козин, а саме житлового мікрорайону «Краєвид», визначення їх статусу як земель водного фонду залежало від конкретних умов забудови та рельєфу, що існували на той момент, а не від автоматичного застосування 100-метрової зони. 
Відповідно, обов`язком прокурора у даній справі було довести належними, допустимими та достатніми доказами той факт, що безпосередньо станом на 29.08.2001 спірна територія була вкрита водою або належала до фактично існуючої прибережної захисної смуги з урахуванням умов, що на той час склалися.
Оцінюючи докази, надані прокурором, колегія суддів виходить із приписів статей 76-81, 89 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
На підтвердження позовних вимог прокурор надав лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Геоматичні рішення» від 08.01.2025 з додатками (схемами розташування за 1992, 2010 та 2022 роки) та протокол огляду у кримінальному провадженні № 42024110000000285 від 20.09.2024. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача про те, що вказані документи не відповідають вимогам достатності та переконливості доказів для задоволення негаторного позову.
Дослідженням доданих до листа ТОВ «Геоматичні рішення» графічних матеріалів колегією суддів встановлено не лише їх різну технічну природу та методологію формування, але й істотні розбіжності у відображенні гідрографічної ситуації місцевості.
Так, на викопіюванні з топографічної карти масштабу 1:10000 за 1992 рік водний об`єкт (канал), що примикає до спірних ділянок зі східного боку, відсутній, а самі спірні ділянки існують як суцільна частина суші. При цьому прибережна захисна смуга на вказаному картографічному матеріалі не відображена взагалі (а.с. 99, т. 1).
На викопіюванні з ортофотоплану масштабу 1:10000 за 2010 рік (тобто через 18 років від попередньої фіксації та через 9 років після відведення ділянок у 2001 році), кардинально змінюється конфігурація місцевості. Зокрема, з`являються водні канали із західної та східної сторони (від урізу води яких, прокурором нині здійснюється розрахунок прибережної смуги), змінюється лінія узбережжя з південної сторони, з північної сторони водний об`єкт зникає. Натомість на його місці наявний автошлях, а суміжні земельні ділянки забудовуються (а.с. 100, т. 1).
На викопіюванні з матеріалів космічної зйомки за 2022 рік, порівняно з 2010 роком, відстань від спірних земельних ділянок до урізу води з південної сторони суттєво збільшується за рахунок подальшої зміни (шляхом намиву) конфігурації узбережжя. Утім, лінія прибережної смуги, нанесена спеціалістом на схемі, таких змін рельєфу не відображає. Земельні ділянки, що межують із ділянками відповідачки з північної сторони, є повністю забудованими малоповерховою житловою забудовою (а.с. 101, т. 1).
Використовуючи загальнодоступні данні відкритого картографічного сервісу «Google Earth» (зокрема, архівні матеріали космічної зйомки починаючи із 1985 року) колегією суддів встановлено, що водні канали (що відсутні на схемі 1992), а також автошлях (який наразі має назву вулиця Липська) зафіксовані зйомкою за травень 2005 року.
Зазначене беззаперечно свідчить про те, що конфігурація узбережжя, наявність водних об`єктів та рельєф місцевості зазнали кардинальних змін у проміжку між 1992 та 2005 роками.
Разом з тим, для правильного вирішення даного спору визначальним є встановлення фактичного стану місцевості та нормативних меж водного фонду безпосередньо станом на момент прийняття рішення Козинською селищною радою - 29.08.2001.
Матеріали справи не містять жодних технічних, геодезичних чи картографічних даних, які б достовірно відображали лінію урізу води та рельєф станом саме на серпень 2001 року. 
Прокурор у судовому засіданні не зміг пояснити та обґрунтувати, коли саме і за яких обставин виник водний канал, від якого наразі здійснюється відрахунок меж захисної смуги, та чи існував він фактично у серпні 2001 року. Відтак, надання прокурором топографічної карти 1992 року, ортофотоплану 2010 року та знімку 2022 року не може слугувати належним доказом того, що спірна земельна ділянка була вкрита водою або належала до прибережної захисної смуги з урахуванням тих конкретних умов забудови, що склалися в мікрорайоні «Краєвид» на момент первинного відведення землі Козинською селищною радою у межах населеного пункту.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що для правильного вирішення спору про накладення меж земельних ділянок необхідні спеціальні знання у сфері топографо-геодезичної діяльності. ТОВ «Геоматичні рішення» не є судово-експертною установою, його спеціалісти не попереджалися про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. Зі змісту протоколу огляду від 20.09.2024 (а.с. 110-114, т. 1) вбачається, що доступ до масиву земельних ділянок був обмежений (ворота зачинені), отже, натурні обміри безпосередньо спірних ділянок не здійснювалися. За таких обставин, вказані документи є лише приватною думкою спеціалістів, яка не може підміняти собою висновок судової земельно-технічної експертизи, на необхідність якої вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 (пункти 294-296). Оскільки прокурор клопотання про призначення судової експертизи не заявляв, факт накладення земельних ділянок відповідача на прибережну захисну смугу станом на 2001 рік є недоведеним.
Колегія суддів зауважує, що згідно з інформацією ТОВ «Геоматичні рішення», площа накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:03:043:0226 на межі захисної смуги становить 89 відсотків, а не 100. Незважаючи на те, що частина ділянки взагалі не має ознак накладення, прокурор не ідентифікував точних координат тієї частини, яка на його переконання підлягає поверненню, та заявив вимогу про вилучення всієї земельної ділянки. Проте вилучення об`єкта нерухомості в цілому за умови недоведеності накладення його частини становить непропорційне втручання у право власності, на що також вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24.
Самостійною підставою для відмови в позові є також неврахування прокурором принципу юридичної визначеності та обов`язковості судових рішень (Res Judicata).
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 набула право власності на спірні земельні ділянки на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 23.06.2009 у справі № 2-955-09 у порядку поділу майна подружжя. Рішення набрало законної сили та виконано державою шляхом видачі державних актів, що за діючою на той час редакцією Земельного кодексу є документом, що посвідчували право на земельну ділянку. 
Більше того, питання правомірності перебування у власності відповідача земельної ділянки площею 0,2008 га (з якої утворилася ділянка з кадастровим номером 3223155400:03:043:0223) вже було предметом судового розгляду за позовом прокурора у справі № 2-77/11. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10.02.2011 у задоволенні позову прокурора про її витребування було відмовлено. Прокурор рішення 2009 року про поділ майна, не оскаржував у передбаченому процесуальним законом порядку, а апеляційна скарга на рішення 2011 року була залишена без розгляду (а.с. 86, т. 2).
На переконання колегії суддів подання позову про повернення земельних ділянок, без скасування судового рішення, на підставі яких вони офіційно й відкрито набуті у власність відповідачкою, є намаганням здійснити ревізію остаточного судового рішення поза межами процедури апеляційного чи касаційного оскарження, що є недопустимим (висновки про судовий присуд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 (провадження № 12-34гс25).
Колегія суддів наголошує, що принцип юридичної визначеності (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) вимагає, щоб остаточні рішення судів не піддавалися сумніву, і жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише з метою повторного слухання справи та постановлення нового рішення.
Відповідачка користується спірними земельними ділянками понад 19 років на законних підставах, її право власності двічі підтверджено судовими рішеннями. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Рисовський проти України»), принцип належного урядування покладає на державні органи обов`язок діяти вчасно та послідовно. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом при передачі майна у приватну власність, повинна нести держава, і такі помилки не можуть виправлятися за рахунок особи, яка добросовісно покладалася на законність дій органу влади.
Враховуючи вищевикладене, оскільки прокурором не доведено факт неправомірності відведення земель у 2001 році з порушенням норм Водного кодексу (в редакції до 2011 року), не надано експертних висновків щодо меж накладення, а також з огляду на існування остаточних судових рішень щодо прав на це майно, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради, залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 15 червня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов