Справа № 307/3621/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

28 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
за участю секретаря судового засідання: Тайстра І.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стан Світлана Василівна, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2025 року, ухвалене головуючим суддею Стецюк М.Д., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу
встановив:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позов мотивує тим, що 12 лютого 2008 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 , за актовим записом N 20. Шлюб між ними зареєстрований виконкомом Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні та вихованні. 
Подружнє життя між ними не складається. У відносинах з її чоловіком вони не можуть знайти спільну мову, у них різні погляди на сімейне життя. Чоловік наносив їй побої, через що між ними виникали сварки та непорозуміння. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні дітей. Матеріальної грошової допомоги на їх утримання в добровільному порядку не надає. На всі її прохання виправити своє життя і поведінку відповідач не реагує, через що вони втратили почуття та довіру один до одного. 
За таких обставин вважає, що їхній шлюб розпався назавжди і відновлення нормальних сімейних відносин вже неможливе. Шлюб між сторонами існує тільки формально, подружнім життям вони не проживають два роки. Шлюбні відносини між ними припинені і примирення між позивачкою та відповідачем не можливе. Враховуючи викладене просить шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати.

Рішенням  Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2025 року позов задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано 12.02.2008 року у виконкомі Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області Україна, за актовим записом №20 – розірвано.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стан С.В., подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати.
Як на підставу для скасування рішення суду вказує, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що у позовній заяві неправильно зазначено адресу відповідача чим порушено норми процесуального права, оскільки такий позовну заяву, ухвалу про відкриття провадження та інші процесуальні документи по справі не отримував та не зміг висловити свою позицію по справі.
Суд першої інстанції розглянувши справу за відсутності відповідача та за відсутності його пояснень по суті спору, порушив принципи рівності та змагальності сторін, що є складовою на справедливий судовий розгляд.
Крім цього, суд першої інстанції формально поставився до вирішення спору, не з`ясував дійсних відносин між сторонами.
Відповідач вважає, що розірвання шлюбу суперечитиме найкращим інтересам дітей, оскільки такі мають рости в повноцінній родині. Він зацікавлений в збереженні сім`ї, вважає, що підстав для розірвання шлюбу немає.
Просить надати додатковий строк у 6 місяців для примирення між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Вказує, що не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо можливого збереження шлюбних відносин між сторонами, оскільки в них відсутнє взаєморозуміння, шлюб існує тільки формально, а шлюбним життям сторони не проживають вже два роки. Примирення між сторонами, на переконання позивачки, є неможливим.
Заперечує щодо надання додаткового строку для примирення, оскільки відповідач за наявності бажання щодо примирення може здійснити такі дії без надання такого строку судом.

У дане судове засідання учасники справи не з`явились. 
Заяв чи клопотань від сторін спору до початку розгляду справи не надходило.
Позивач ОСОБА_2 , враховуючи її заявку на отримання судових повісток в електронній формі за допомогою SMS-повідомлень (а.с.11), повідомлена про судове засідання шляхом отримання SMS-повідомлення, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку SMS-повідомлення від 13.01.2026 (а.с.62).
Крім цього, позивачка повідомлялася шляхом направлення їй судової повістки поштовими засобами зв`язку, однак така повернулася з відміткою «Адресат відсутній».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, касаційний суд виснував, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Відповідач ОСОБА_1 повідомлений про дату, час та місце судового засідання шляхом отримання електронної судової повістки на вказану ним у апеляційній скарзі електронну адресу та на номер телефону, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками від 13.01.2026 (а.с.61, 63).
Адвокат Стан С.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 повідомлена про судове засідання шляхом отримання електронної судової повістки в особистий кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу від 14.01.2026 (а.с.60).
Сторони по справі не з`явились, однак такі були повідомлені про судове засідання належним чином, матеріалів справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, тому таку цивільну справу слід вирішити по суті.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 12.02.2008, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрували шлюб 12.02.2008 у виконкомі Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області за актовим номером №20 та взяли спільне прізвище після реєстрації шлюбу « ОСОБА_6 ».
Під час перебування у шлюбі в сторін народилося двоє дітей, а саме син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження (а.с.9-10).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать про те, що сімейне життя у сторін не склалося, у них відсутнє взаєморозуміння, а розлад в сім`ї не має тимчасовий характер. Підстав для примирення суд не знайшов. 
Вказане підтверджується небажанням ОСОБА_2 в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем.
Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, а тому позов підлягає задоволенню.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогами ст. 112 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.
У своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків задовольняючи позов та зазначає, що судове рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Відповідач заперечує щодо розірвання шлюбу, оскільки вважає, що збереження шлюбу є можливим, він зацікавлений у збереженні сім`ї, у них із дружиною немає підстав для розірвання шлюбу. Останнім часом їх взаємовідносини покращились.
Однак, апеляційний суд не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що перебування осіб в шлюбі залежить тільки від вільного волевиявлення сторін, це добровільний процес в якому сторони беруть участь спільно та створюють міцний союз на засадах любові, взаємоповаги та взаєморозуміння. Без існування таких основ, а також без добровільного бажання продовжувати шлюбні відносини хоча б однією з сторін, продовження сторін перебування у шлюбі є неможливим та суперечитиме не тільки нормам СК України, але й моральним засадам суспільства.
Відповідачка у відзиві категорично заперечує, що відновлення шлюбних відносин між сторонами можливе, а тому враховуючи те, що примушування до перебування у шлюбі є незаконним слід прийти до висновку, що збереження шлюбу між сторонами є неможливим.
Крім цього, відповідач зазначає, що судом першої інстанції проігноровано надання сторонам шестимісячного строку на примирення, хоча ОСОБА_1 заявляв про надання такого строку в суді першої інстанції.
Згідно положення ч. 7 ст. 240 ЦПК України, у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити строк для примирення подружжя, який не може перевищувати шість місяців, крім випадків, передбачених частиною другою статті 111 Сімейного кодексу України.
Частиною 2 статті 111 СК України передбачено, що якщо один із подружжя вчинив домашнє насильство, незалежно від стану розгляду порушеного кримінального провадження, цивільної справи або справи про адміністративне правопорушення щодо домашнього насильства, заходи щодо примирення подружжя не вживаються.
В матеріалах справи відсутні докази наявності факту вчинення домашнього насилля одним із сторін спору щодо іншого, а тому суд не може відмовити у наданні строку на примирення з підстав зазначених у ч. 2 ст. 111 СК України.
Проте, з аналізу ч. 7 ст. 240 ЦПК України слідує, що надання строку для примирення подружжя у шість місяців є правом суду, а не його обов`язком.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка категорично проти щодо збереження шлюбу, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відмови у наданні шестимісячного строку на примирення, оскільки такий не є необхідним та призведе до затягування розгляду справи, а також суперечитиме основоположним засадам цивільного судочинства.
Щодо клопотання про надання шестимісячного строку на примирення подружжя в суд апеляційної інстанції, то колегія суддів зауважує, що рішення Тячівського районного суду Закарпатської області датовано 20.11.2025, а з апеляційною скаргою ОСОБА_1 звернувся 19.12.2025 (згідно відтиску поштового штемпеля на конверті, в якому знаходилась апеляційна скарга).
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 30 грудня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стан Світлана Василівна, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2025 року – відкрито.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2026 року розгляд справи в суді апеляційної інстанції призначено на 28 травня 2026 року о 15 год 30 хв.
Тобто, з моменту надходження та відкриття апеляційного провадження у справі минуло більше п`яти місяців. За цей час до апеляційного суду не надходило заяв чи клопотань від сторін спору щодо покращення шлюбних відносин. Більше того, у відзиві на апеляційну скаргу, позивачка ОСОБА_2 категорично заперечує щодо надання строку на примирення та вказує на те, що примирення між сторонами є неможливим.
Зважаючи на вищенаведене, а також враховуючи, що згідно ч. 7 ст. 240 ЦПК України надання строку на примирення є правом, а не обов`язком суду, апеляційний суд констатує відсутність підстав для надання подружжю строк на примирення. Відповідач не був позбавлений можливості здійснити всі залежні від нього заходи щодо примирення самостійно, однак за відсутності безпосереднього бажання позивачки суд не може примусити сторін примиритися, оскільки таке суперечитиме положенням ЦК, СК та ЦПК України.
Щодо процесуальних порушень допущених судом першої інстанції, то ОСОБА_1 зазначає, що він не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, що позбавило його можливості бути почутим в суді, подати відзив на позов, а оскаржуване рішення отримано апелянтом 17.12.2025.
Відповідно до наявних у справі матеріалів слідує, що ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 вересня 2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_2 та відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін.
З супровідного листа від 02.10.2025 та поштового конверту, який повернувся з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою. Неправильно зазначена(відсутня адреса)», вбачається, що ухвала про відкриття провадження та позовна заява, а також судова повістка про виклик надіслана відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру за №1809106 від 23.09.2025 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-14, 20-21).
Крім цього, з наявного поштового конверту від 28.11.2025, в якому надсилалось судове рішення також вбачається, що таке надіслано за неправильною адресою: АДРЕСА_1 (а.с.35), а тому такий конверт повернувся з відміткою «Адресат відсутній».
Згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (п. 47 рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «"Дія 97" проти України»; заява № 19164/04).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства – відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань», стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.
До вищевикладених висновків прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.04.2022 у справі №522/18010/18.
Таким чином, неналежне повідомлення сторін спору про розгляд справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з одночасним ухваленням нового рішення по суті.
В матеріалах справи відсутнє підтвердження про отримання ОСОБА_1 судових повісток та оскаржуваного рішення суду, оскільки такі надсилались судом першої інстанції на невірно зазначену адресу, з чого слід дійти висновку, що відповідач не був обізнаний про хід розгляду справи в Тячівському районному суді Закарпатської області, а тому був позбавлений доступу до правосуддя, зокрема можливості подати відзив на апеляційну скаргу чи висловити свої заперечення щодо суті спору.
Беручи до уваги вищезазначене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо його неналежного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції знайшли обґрунтоване підтвердження, а тому подана відповідачем апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Отже, апеляційний суд керуючись положенням ст. 376 ЦПК України скасовує рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2025 року як ухвалене з порушенням норм процесуального права. В решті, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, посилання на норми матеріального права є правильними та відповідають нормам чинного цивільно-процесуального законодавства України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 12, 81, 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стан Світлана Василівна, задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2025 року, скасувати та ухвалити в справі судове рішення про задоволення позову.

Шлюб укладений між ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , що зареєстрований 12 лютого 2008 року за актовим записом № 20 у виконавчому комітеті Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, розірвати.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 червня 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: