Справа № 635/3598/20
Провадження по справі № 2/635/752/2026 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючої судді Березовської І.В.,
за участю представника відповідача Богуцької В.В.,
секретар судового засідання – Гончарова К.Д.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача – ОСОБА_2 , 
відповідач – Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України,
представник відповідача – Богуцька Вікторія Володимирівна, 
відповідач – Державна казначейська служба України, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної каліцтвом та іншим ушкодження здоров`я,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної терористичним актом, що призвів до завдання каліцтва та ушкодження здоров`я позивачу, а також відсутністю ефективного розслідування зазначеного злочину і встановлення винних осіб, 2000000,00 гривень. 
Позов мотивовано тим, що 31 липня 2014 року о 05 годині 30 хвилин в результаті обстрілу незаконними збройними формуваннями смт Фащівка Антрацитівського району Луганської області позивач отримав поранення у вигляді травматичної ампутації обох стоп, забитої рани правої підколінної ямки, відкритий ІІІ В ступеня осколковий перелом нижньої третини правої стегнової кістки зі зміщенням, множинні точневі рани кінцівок та тулуба, травматичний шок ІІІ ступеня, які згідно висновку експерта № 603 від 12 листопада 2019 року віднесені до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
Надаючи медичну допомогу, 31 липня 2014 року лікарі вимушені були провести позивачу ампутацію правої нижньої кінцівки в середині 1/3 стегна та лівої нижньої кінцівки в верхній 1/3 гомілки. Внаслідок отриманих поранень позивачу була встановлена перша група інвалідності, а в подальшому з 01 листопада 2016 року встановлена друга група інвалідності безстроково.
За вищевказаним фактом заподіяння позивачу тілесних ушкоджень Третім управлінням ГУ СБУ в Донецькій та Луганських областях проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню № 22018130000000227 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 258 КК України. 
Заподіяння позивачеві зазначених тілесних ушкоджень в смт Фащівка Антрацитівського району Луганської області сталося на підконтрольній в той час українській владі території. 
Рішенням міжвідомчої комісії з питань встановлення факту отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях № 3/ІІІ/16 від 13 березня 2020 року установлено факт одержання позивачем поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції. Проте протягом майже 6 років Держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що позивач не має можливості стягнути спричинену йому моральну шкоду з винних осіб. 
Відповідно до ст. 2 Європейської конвенції з прав людини право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше, ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Женевські конвенції 1949 року закріпили основний принцип сучасного міжнародного гуманітарного права: війни ведуться проти збройних сил супротивника; військові дії проти цивільного населення, хворих, поранених, військовополонених тощо забороняються. Окрім цього, сторони, які беруть участь у конфлікті, та комбатанти зобов`язані утримуватися від нападу на цивільне населення та цивільні об`єкти, а також вести свої воєнні операції відповідно до загальновизнаних правил та законів гуманності. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження терористичної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2 грудня 2015 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого віднесено смт Фащівка Антрацитівського району Луганської області, де позивач отримав тілесні ушкодження. За ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону із наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. За п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК завдана моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, у випадках, встановлених законом, яким є Закон України «Про боротьбу з тероризмом». Натомість на момент звернення до суду держава не прийняла відповідний закон, як це передбачено ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб від терористичних актів. Однак відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача. Так правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючу з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. При чому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. Отже позивач вважає, що Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України зобов`язана виплатити спричинену йому моральну шкоду, яка полягала у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених заподіянням позивачу каліцтва та ушкодження здоров`я внаслідок терористичного акту, в також відсутністю ефективного, незалежного розслідування протягом більше ніж 6 років. Глибину заподіяних позивачу моральних страждань та їх негативні наслідки, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, позивач оцінює в розмірі 2000000,00 гривень, з огляду на те, що отриманні тілесні ушкодження призвели до кардинальної негативної зміни життя, значно погіршило здоров`я внаслідок ампутації кінцівок, інвалідності, супутних хвороб, фантомних болів після ампутації кінцівок, можливості в забезпеченні побуту, піклування про родину та, як наслідок, зменшився матеріальний добробут. Моральні страждання є дуже тяжкими, позивач ніколи більше не зможе повністю відновити своє здоров`я. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 липня 2020 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.
13 серпня 2020 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить в позові відмовити, посилаючись на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Разом з тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі та встановлення фактичних обставин у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Крім того, відповідач зазначає, що критично ставиться до висновку № 61/19 від 06 травня 2020 року за результатами проведення комісійної психологічної експертизи позивача, оскільки у наданому висновку відсутні будь-які дані про наявність у членів експертної комісії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, а також не зазначено номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, як це передбачено Інструкцією про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах. Крім того, в Індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 1120/1527 від 12 жовтня 2016 року, який підписаний позивачем, зазначено, що психологічно-педагогічної реабілітації, консультування, діагностики, патронажу та корекції позивач не потребує. Також згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи, що Держава в особі державних органів, визначених відповідачами у справі, дії чи бездіяльності відносно позивача не вчиняли, підстав для відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України немає. Крім того, на сьогодні законом не встановлений порядок відшкодування шкоди з Державного бюджету України, завданої терористичних актом, а тому відсутні підстави для списання Державною казначейською службою України коштів єдиного казначейського рахунку. Також на даний час відсутній обов`язок по відшкодуванню шкоди за рахунок Держави, оскільки не прийнято судове рішення, яке б встановлювало обставини отримання ушкоджень позивачем внаслідок терористичного акту. 
20 серпня 2020 року від представника позивача – адвоката Приходько О.І. надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому остання зазначила, що картки атестованого судового експерта містяться у вільному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті Міністерства юстиції України «Реєстр атестованих судових експертів». Щодо зазначення в Індивідуальній програмі реабілітації про те, що позивач психологічно-педагогічної реабілітації, консультування, діагностики, патронажу та корекції не потребує, то предметом дослідження експертів при проведенні комісійної психологічної експертизи було визначення інших аспектів, а саме: чи є у позивача зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості та виникли внаслідок отримання поранення за обставин обстрілу 31 липня 2014 року незаконними збройними формуваннями, а також чи завдана позивачу моральна шкода та який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання. Щодо твердження відповідача про відсутність підстав для відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України представник позивача зазначила, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави – захищати життя людини (стаття 27 Конституції України). Крім того, обов`язок держави на належну охорону права особи на життя передбачений статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Більш того, усталена практика ЕСПЛ чітко визначає, що стаття 2 Конвенції зобов`язує державу не лише утримуватися від умисного чи незаконного позбавлення життя, а й вживати належних заходів для того, щоб захистити життя тих, хто знаходиться під її юрисдикцією (п. 32 рішення у справі «Горовенки та Багура проти України»). Згідно із частиною 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому пункт 2 частини 2 цієї норми встановлює, що моральна шкода, крім іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. Дана підстава відповідальності держави за завдану моральну шкоду незалежно від її вини також кореспондується із положеннями ЦК України, зокрема пунктом 3 частин 2 статті 1167 ЦК України. При таких обставинах та, виходячи із системного аналізу статей 1,11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 цього Закону. Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення АТО, є завдання такої шкоди на території АТО та внаслідок АТО. 
26 серпня 2020 року надійшов відзив на позовну заяву Кабінету Міністрів України, в кому від просить в позові відмовити, посилаючись на те, що на час розгляду справи закон, який визначає порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові терористичним актом, не прийнято, а тому відсутні правові підстави для застосування у спірних відносинах статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Крім того, передчасним є твердження позивача, що його поранення сталося саме внаслідок скоєння терористичного акту. Спричинення ушкодження здоров`я позивача внаслідок обстрілу є кримінальним правопорушенням. Проте, позивач не навів прийнятних процесуальних рішень у кримінальному провадженні щодо обставин спричинення поранень: відсутні протоколи огляду місця події, висновок вибухово-технічної експертизи. Відповідно до статті 3 КПК України злочинність діяння, а також його карність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом, а його застосування за аналогією забороняється. Отже, суд у цивільному процесі поза межами кримінального провадження не може встановити обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, терористичного акту. Не мають правових підстав посилання позивача на те, що сам факт проведення антитерористичної операції дає підстави вважати, що дії наслідком яких є порушення прав позивача можна кваліфікувати як терористичний акт. Сам факт вчинення обстрілу недостатній для кваліфікації злочину за ознаками статті 258 КК України. Тільки вироком суду може бути визначена кваліфікація кримінального правопорушення та обставини кримінального правопорушення. У позові відсутні посилання або відомості про наявність вироку у кримінальній справі, що набрав законної сили. Позивач надав до матеріалів справи витяг з ЄРДР щодо внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за попередньою кваліфікацією за частиною 2 статті 258 КК України. Однак, згідно з пунктом 1 розділу 2 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань до реєстру вносяться відомості про попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, що підтверджує необґрунтованість ствердження про поранення позивача внаслідок терористичного акту. Крім того, відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності вини. Відповідальність заподіювача моральної шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Частина 2 статті 1167 ЦК України містить перелік випадків цивільно-правової відповідальності заподіювача незалежно від його вини, але стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до них не може бути віднесена. Для вирішення питання про притягнення особи до відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України обов`язково необхідно встановити наявність всіх елементів цивільного правопорушення, якими є: шкода, протиправна дія заподіювача шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діями заподіювача, наявність вини останнього. Таким чином, стаття 1167 ЦК України, як і стаття 1177 ЦК України, містить умови лише за наявності яких така шкода може бути відшкодована, але у позові не наведені такі умови. Також відповіддач зазначив, що Держава України в особі Кабінету Міністрів України, діючи у спосіб, визначений Конституцією України та законами України, жодним чином не порушив права позивача. В свою чергу представник позивача не навів належних і достатніх доказів на підтвердження порушення відповідачем прав, свобод або інтересів позивача. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2021 року провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`язупинено до закінчення перегляду справи №635/6172/17 за позовом ОСОБА_4 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку. 
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року №2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ Харківського районного суду Харківської області та визначено територіальну підсудність справ цього суду Полтавському районному суду Полтавської області.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 14 березня 2023 року справу передано до Харківського районного суду Харківської області за територіальною підсудністю.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 квітня 2023 року, справу передано в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Березовської І.В.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2023 року справу прийнято до провадження судді Березовської І.В. та поновлено провадження у справі. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 листопада 2023 року заяву позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» діє адвокатТрегуб О.О., про зміну підстав позову у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я, залишено без розгляду.
Представник відповідача Кабінету Міністрів України Богуцька В.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, просила в позові відмовити.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник Державної казначейської служби України, належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Суд, заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_5 , дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Відповідно фабули із витягу з ЄРДР № 22018130000000227 від 22 червня 2018 року ОСОБА_1 31 липня 2014 року о 05 годині 30 хвилин в результаті обстрілу смт Фащівка Антрацитівського району Луганської області незаконними збройними формуваннями отримав поранення у вигляді травматичної ампутації обох стоп, забитої рани правої підколінної ямки, відкритий ІІІ В ступеня осколковий перелом нижньої третини правої стегнової кістки зі зміщенням, множинні точневі рани кінцівок та тулуба, травматичний шок ІІІ ступеня, які згідно висновку експерта № 603 від 12 листопада 2019 року віднесені до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
Згідно висновку експерта Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи № 603 від 12 листопада 2019 року при надходженні до лікарні ОСОБА_1 було встановлено діагноз: мінно-вибухова травма. Стан після ампутації правої нижньої кінцівки на рівні середньої третини стегна та верхньої третини лівої гомілки. Дані ушкодження утворилися внаслідок дії невстановленого вибухового пристрою. За давністю, згідно медичної документації, можуть відповідати 31 липня 2014 року та за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. 
Відповідно до рішення міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях від 13 березня 2020 року № 3/ІІІ/16 установлено факт одержання ОСОБА_1 поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 30 липня 2014 року на території проведення антитерористичної операції.
Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА № 980603 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 13 березня 2020 року.
Позивач тривалий строк лікувався, що підтверджується медичною документацією, наданою позивачем.
Згідно із висновком експертів № 61/19, складеного 06 травня 2020 року Бюро психологічних досліджень Жкравльової М.О., за результатами проведення комісійної психологічної експертизи у ОСОБА_1 наявні зміни в емоційному та фізичному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості та виникли внаслідок поранення ОСОБА_1 за обставин обстрілу 31 липня 2014 року смт Фащівка Антацитівського району Луганської області. ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_6 , складає від 2 000 000,00 гривень.
Також загальновідомим є той факт, що у лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, прийшов до наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої, десятої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою, пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (стаття 1177 ЦК України).
В пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначено, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена в залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
При цьому в законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).
Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачу терористичним актом у період проведення антитерористичної операції незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. В законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку з проведенням антитерористичної операції.
Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11).
У зазначеній справі позивач просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 2 000 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої терористичним актом, що призвів до заподіяння каліцтва та ушкодження здоров`я, а також відсутністю ефективного розслідування цього злочину. При цьому позивач послався на незабезпечення Державою Україна права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 наведено такі правові висновки.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).
Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).
Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих і вперше опубліковане видавництвом Кембриджського університету у 2005 році).
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.
Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).
За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому.
Негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку.
Позитивний обов`язок має два різновиди:
Матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб. Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68);
Процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.
Щодо виконання державою позитивного матеріального обов`язку з гарантування права на життя позивача.
У позовній заяві позивач стверджував, що з огляду на факт отримання ним тілесних ушкоджень внаслідок обстрілу в смт Фащівка Аньрацитівського району Луганської області Держава Україна зобов`язана відшкодувати йому моральну шкоду. Проте, як зазначено вище, згідно зі статтею 2 Конвенції держава не несе відповідальності за кожну загибель чи поранення людини у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність за ушкодження здоров`я на державу поклали й інші акти чинного законодавства України, зокрема на тимчасово окупованих територіях, щодо яких в України відсутня юрисдикція.
У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення антитерористичної операції, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).
Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку Російської Федерації (далі - РФ), яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).
З 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «;c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення).
У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).
27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).
Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.
02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Суд погоджується з тим, що отримання позивачем інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 31 липня 2014 року на території проведення антитерористичної операції, є непоправною та безперечно зумовлює сильні моральні страждання для нього.
Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у згаданій вище постанові, проблема такої справи полягає не в тому, чи страждав морально позивач, не в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці її страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис слід застосувати для присудження відповідного відшкодування, а в тому, що ключова проблема у цій справі, полягає в тому, чи має за заподіяні моральні страждання позивача нести цивільну відповідальність саме Держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати.
Позивач посилався на те, що каліцтво та ушкодження здоров`я йому було заподіяно внаслідок порушення Державою Україною своїх обов`язків, однак суд не встановив, що моральну шкоду йому було заподіяно саме внаслідок дій Держави України, тобто посягання на життя позивача саме з боку відповідача.
Сам по собі факт отримання каліцтва внаслідок поранення від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції (зокрема, в межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава в межах її кордонів з незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти росії (щодо Криму)» (Ukraine v. Russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення в межах кордонів України (зокрема, і в періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, в тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.
Позивач не обґрунтував, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які усунули б ризик ушкодження його здоров`я, а також, що держава знала про можливість обстрілу незаконними збройними формуваннями смт Фащівка Антрацитівського району Луганської області зв`язку зі збройною агресією РФ і могла вжити, але не вжила заходів з метою усунення ризику для здоров`я позивача.
Отже, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем того факту, що його каліцтво відбулося саме внаслідок дій Держави України, зокрема, позивач не довів свої вимоги про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив фактів (обставин), за яких можна було б стверджувати про порушення Державою Україною конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя та здоров`я. Не встановлено і під час розгляду справи жодного факту невиконання чи неналежного виконання саме Державою Україною її обов`язків з гарантування зазначених прав.
Якщо ж позивач вважає, що йому заподіяно каліцтво та інші ушкодження здоров`я внаслідок діяння РФ, то за це не може бути відповідальною Україна. Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни (див. постанову від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19).
РФ як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).
Як факти загибелі, каліцтва та ушкоджень здоров`я людей у періоди проведення державою антитерористичної операції, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомі факти про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди заподіяно шкоду життю та здоров`ю цивільного населення, недостатньо для того, щоб покласти на Державу Україну відповідальність за смерть, каліцтво та ушкодження здоров`я цих людей. Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати (про обов`язок доказування див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності від 05 липня 2016 року у справі «Лісний та інші проти України і Росії» (Lisnyy And Others v. Ukraine And Russia), заява № 5355/15 та 2 інші).
Заподіяння позивачу тілесних ушкоджень від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції та виконання Державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя позивача не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.
Крім того, у позовній заяві позивач посилався на відсутність протягом шести років ефективного розслідування за фактом отримання ним тілесних ушкоджень внаслідок обстрілу та стверджував, що Держава Україна належним чином не виконала її позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування цього факту.
Так, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
На виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» суб`єктами боротьби з тероризмом, у межах визначеної законодавством компетенції, вживалися активні заходи з проведення антитерористичної операції, які спрямовані на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку на окремих територіях Донецької та Луганської областей, які тимчасово не підконтрольні владі України. Об`єктивна необхідність і обов`язок держави реагувати на загрозу її суверенітету та незалежності, правам людини та громадянина, протидія таким загрозам на суверенній території держави викликали відповідне реагування з боку державних органів Держави Україна у межах їх компетенції та покладених на них завдань. Таким чином, суб`єктами боротьби з тероризмом вживалися активні заходи з проведення антитерористичної операції, що здійснювалося відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом», з дотриманням вимог законодавства України.
Суд також враховує, що силові дії РФ проти Україна тривають з 20 лютого 2014 року, наслідком такої збройної агресії стала, у тому числі, окупація значної частини державної території України, у зв`язку із зазначеним фактично з причин незалежних від органів досудового розслідування не надається можливим завершити усю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій у рамках досудового розслідування кримінального провадження № 22018130000000227. Кримінальне провадження є складним, що також пояснює тривалість досудового розслідування на час звернення позивача до суду з цим позовом.
У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
У зазначеній справі позивач лише вказав на відсутність ефективного розслідування кримінального провадження за фактом заподіяння йому тілесних ушкоджень внаслідок обстрілу смт Фащівка Антрацитівського району Луганської області, однак не мотивував, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначив, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування.
Припис пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, зокрема, що моральна шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав. Тобто у визначених в цій частині випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача).
У цій справі позивач не довів належними доказами всі елементи складу правопорушення, за вчинення якого він бажав притягнути Державу Україну до цивільної відповідальності.
За таких обставин суд приходить до висновку, що встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не свідчать про наявність підстав для відповідальності Держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я позивача, а також позитивного процесуального обов`язку щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування факту ушкодження здоров`я позивача.
Наведене повністю узгоджується з правовими висновками, викладеними у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 419/3824/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 233/338/18.
За вказаних обставин суд відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 2, 263-265, 351-352,354-355 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я- відмовити.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Березовська