КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/1266/2026
справа №760/33790/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Коваленком Володимиром Олександровичем, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М., повне судове рішення складено 12 травня 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, -

встановив:
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У грудні 2021 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначає, що 15 січня 2021 року між громадянином Чехії ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги до ОСОБА_2 на суму 200 000 доларів США основного боргу за Договором №07-260 від 26 квітня 2019 року, а також право на стягнення пені, передбаченої цим договором.
Станом на 15 січня 2021 року розмір пені становив 1 215 361,10 грн. Вказує, що за період до 30 листопада 2021 року пеня додатково склала 711 928,44 грн. Загальний розмір вимог станом на 30 листопада 2021 року становить 7 361 289,54 грн, з яких 5 434 000 грн - основний борг та 1 927 289,54 грн - штрафні санкції.
Вказує, що первісний кредитор поставив відповідачу товар (техніка Apple) за Договором №07-260 від 26 квітня 2019 року на суму 235 000 доларів США відповідно до пунктів 1.1, 2.3, 4.1-4.3 договору. Відповідач отримав товар, що підтверджується розпискою, але оплату до строку, встановленого пунктом 5.2. договору (до 20 травня 2019 року) не здійснив.
Згідно пункту 8.2 договору у зв`язку із простроченням виконання оплати передбачено пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Сплата пені не звільняє від обов`язку оплатити основний борг.
Мотивуючи наведеним, просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за Договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року в сумі 7 361 289,54 гривень, з яких: 5 434 000,00 гривень основного боргу (з розрахунку 200 000,00 доларів США за курсом НБУ на 30 листопада 2021 року) основного боргу та 1 927 289,54 гривень штрафних санкцій.
Стягнути з ОСОБА_2 11 350,00 гривень судового збору.
28 червня 2022 року на адресу Солом`янського районного суду міста Києва надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 15 січня 2021 року.
В обґрунтування зустрічного позову вказує, що первісний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 нібито не сплатив вартість товару за договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року. ОСОБА_2 заперечує щодо позовних вимог ОСОБА_7 , посилаючись на те, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватись судом на момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язання.
Звертає увагу, що у матеріалах справи міститься копія договору відступлення права вимоги, який передбачає передачу новому кредиторові копії договору №07-2604 та копії розписки від 26 квітня 2020 року. Однак передано лише копії, що унеможливлює перевірку їх справжності, а сама розписка відсутня в матеріалах справи. ОСОБА_2 уважає, що передання права вимоги не підтверджене належними доказами, а новий кредитор не набув права вимагати виконання зобов`язання.
Отже, договір про відступлення права вимоги укладено з порушенням статті 203 та статті 517 ЦК України, тому має бути визнаний недійсним.
Мотивуючи наведеним, просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги частини зобов`язання боржника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 15 січня 2021 року.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року у задоволені первісного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 15 січня 2021 року задоволено.
Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги частини зобов`язання боржника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений 15 січня 2021 року між громадянином Чехії ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .
Стягнуто із ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 496,20 грн з кожного.
Задовольнивши вимоги зустрічного позову про визнання недійсним договору, суд першої інстанції вказав, що договір відступлення права вимоги, укладений між громадянином Чехії ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , суперечить умовам пункту 10.7 Договору №07-2604 від 26 квітня 2019 року щодо заборони передавати свої зобов`язання за договором поставки третім особам без письмової згоди іншої сторони. Суд вказав, що у матеріалах справи відсутня попередня письмова згода відповідача про відступлення права вимоги частини зобов`язання боржника ОСОБА_2 .
Суд зазначив, що відсутність згоди боржника ОСОБА_2 на заміну кредитора у зобов`язанні за Договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року, обов`язковість якої передбачено даним договором, є підставою для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 15 січня 2021 року на підставі частини 1 статті 203 ЦК України.
Оскільки суд дійшов до висновку про визнання недійсним договору про відступлення частини зобов`язання боржника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , укладеного 15 січня 2021 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , тому у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовив, вказавши, що останній не має права вимоги до відповідача за невиконання останнім зобов`язань за договором від 26 квітня 2019 року.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Коваленком В.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на необґрунтованість оскаржуваного рішення, неправильне застосування норм матеріального права.
Вказує, що предметом первісного позову є стягнення заборгованості за Договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зобов`язання за яким підтверджені розпискою від тієї ж дати. 15 січня 2021 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_10 (громадянин Чехії) Договір про відступлення права вимоги щодо частини боргу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Суд першої інстанції встановив факт існування боргу та невиконання ОСОБА_2 умов Договору, що спричинило утворення заборгованості.
Скаржник, заперечуючи проти задоволення вимог зустрічного позову, вказує, що наявність боргу підтверджена рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року, у справі №757/16353/22-ц, яким ОСОБА_2 відмовлено у визнанні недійсним договору позики, оформленого розпискою від 26 квітня 2019 року. У вказаній справі установлено, що ОСОБА_2 самостійно уклав договір та взяв фінансові зобов`язання.
Посилання на відсутність згоди боржника на відступлення права вимоги не може бути самостійною підставою для недійсності, якщо право боржника не порушено. З посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 січня 2021 року у справі №903/249/20 вказує, що визнання правочину недійсним можливе лише за умови доведення порушення прав та інтересів боржника, а сам факт зміни кредитора без зміни обсягу зобов`язань не є таким порушенням.
Вказує, що розмір і умови зобов`язань ОСОБА_2 не змінилися, він був повідомлений про укладення договору про відступлення права вимоги 10 лютого 2021 року, однак не виконував зобов`язання ані перед первісним, ані перед новим кредитором.
Звертає увагу, що зміна кредитора не порушила прав ОСОБА_2 , а його заперечення щодо недійсності договору про відступлення є способом уникнення виконання зобов`язань. Підстав для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним немає, оскільки відсутнє порушення прав боржника, а обсяг боргу залишився незмінним.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги первісного позову задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
28 липня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Марченка Р.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву посилається на необґрунтованість апеляційної скарги.
Вказує, що суд першої інстанції встановив, що поставка товару за договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року була здійснена 26 квітня 2019 року, що підтверджено розпискою ОСОБА_2 про отримання товару в еквіваленті 235 000 доларів США. Оплата мала бути здійснена до 20 травня 2019 року, що ОСОБА_2 підтвердив письмово. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року у справі №757/16353/22-ц відмовлено у визнанні недійсною розписки, але при цьому фактично у низці справ судами встановлювалось, що кінцевим бенефіціаром техніки був ОСОБА_4 , а фактичної передачі коштів від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не відбулося. Це підтверджується також преамбулою договору цесії.
Скаржник безпідставно стверджує про відсутність порушення прав відповідача. Зазначає, що порушення полягає у незаконній заміні кредитора всупереч умовам договору. У пункті 10.7 договору прямо передбачено заборону передання прав третій особі без попередньої письмової згоди іншої сторони, якої не було. Надсилання копії договору цесії поштою не є доказом надання згоди.
Звертає увагу, що стаття 516 ЦК України допускає зміну кредитора без згоди боржника лише якщо інше не встановлено договором. Частина 3 статті 512 ЦК України передбачає, що заміна кредитора забороняється, якщо це заборонено договором. Тому договір відступлення права вимоги суперечить вимогам статті 516 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі статті 215 ЦК України.
Щодо фінансових санкцій зазначає, що пеня може бути нарахована лише протягом шести місяців та стягується в межах строку позовної давності один рік. Тому заявлена сума пені 1 215 361,10 грн є безпідставною, а можливим предметом спору залишається лише сума основного боргу.
Крім цього, передача формалізованого права вимоги без узгодження переданих нарахувань і санкцій є порушенням майнових прав відповідача, оскільки змінює його обсяг відповідальності без його волі.
В обґрунтування відзиву посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у справах №904/11838/16, №910/14716/17, №915/1622/16, №922/460/19, №911/2275/22, №910/6098/14 вказуючи, що відсутність обов`язкової згоди боржника, передбаченої договором, є підставою для визнання договору цесії недійсним.
Мотивуючи наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.
5. Позиція учасників справи.
В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Марченко Р.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін , розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З матеріалів справи убачається, що 26 квітня 2019 року між громадянином ОСОБА_11 (Сторона-1) та ОСОБА_2 (Сторона-2) укладено договір №07-2604, предметом якого є поставка та передача у власність товару (техніка компанії Apple).
Відповідно до пункту 1.1. договору Сторона -1 зобов`язується поставити та передати у власність Стороні-2 товар, а останній зобов`язується прийняти й оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених даним Договором.
Згідно пункту 1.3 Договору на підтвердження отримання товару Сторона-2 видає розписку.
Згідно пункту 2.1 Договору під товаром у цьому договорі розуміється електронна техніка, а саме:
Apple Airpods-143 штук;
Apple Iphone XS Space Gray 64 GB-80;
Apple Iphone 8 Space Gray 64 GB-9 штук;
Apple Iphone XS Silver 64 GB-20 штук;
Apple Iphone XR Blue 128 GB-10 штук;
Apple Iphone XR Yellow 128 GB-15 штук;
Apple Iphone XR Coral 128 GB-15 штук.
Загальна вартість зазначеного товару складає 235 000 доларів США, що еквівалентно 6 274 500,00 гривень, за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного Банку України, встановленим на момент укладання Договору (пункту 2.2. договору).
У відповідності до пункту 4.1 Договору поставка товару Стороною-1 здійснюється одноразово, в повному обсязі за адресою складського або офісного приміщення. 
Дата виконання поставки відповідно до пункту 4.2 Договору 26 квітня 2019 року.
Перехід права власності на товар до сторони-2 відбувається з моменту написання розписки.
Згідно пункту 5.2 Договору розрахунок за поставлений здійснюється не пізніше 20 травня 2019 року.
Згідно пункту 5.4. договору на підтвердження здійснення факту розрахунку між сторонами, сторона-1 повертає розписку стороні-2.
Згідно пункту 8.2 договору за несвоєчасну оплату за даним договором сторона-2 сплачує стороні-1 пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє сторону-2 від сплати основної суми заборгованості.
Згідно пункту 10.7 договору жодна із сторін не вправі передавати свої права за даним договором третій стороні без попередньої письмової згоди на це іншої сторони (том 1 а.с. 22-27).
26 квітня 2019 року ОСОБА_2 в присутності адвоката складено розписку, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 товар на суму у розмірі 235 000,00 доларів США. Зобов`язався повернути суму за товар на умовах і в строки, зазначені у договорі №07-2604 від 26 квітня 2019 року (том 1 а.с. 28).
15 січня 2021 року між громадянином Чехії - ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено Договір про відступлення права вимоги частини зобов?язання боржника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Із преамбули вказаного договору убачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 08 листопада 2018 року укладена усна угода про передачу ОСОБА_9 грошової суми у розмірі 200 000,00 доларів США.
Відповідно до пункту 1.1 цього договору з моменту набрання чинності даного Договору Новий кредитор одержує право в розмірі 200 000,00 доларів США сум зобов`язання та будь-яких нарахованих платежів за договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року, що виходять з нього, відповідно до частки в праві вимоги.
Згідно пункту 1.2. договору новий кредитор повідомлений первісним кредитором про сплату ОСОБА_4 особисто або через представників зазначеної особи суми в еквіваленті 36 150,00 доларів США. Зазначена сума була сплачена у якості погашення штрафних санкцій за договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року та вираховується з суми штрафних санкцій за договором, передбачених первісному кредитору. Боржники були повідомлені про вирахування будь-яких платежів з суми штрафних санкцій (за користування незаконно отриманим майном) та формування суми штрафних санкцій за весь період несплати боргу.
Згідно пункту 1.4. договору сума боргу та додаткових (штрафних) платежів на 15 січня 2021 року складає:
- 235 000,00 доларів США, що еквівалентно 6 274 500,00 гривень станом на підписання договору №07-2604 від 26 квітня 2019 року. У відповідності до умов даного договору частка вимог ОСОБА_8 складає за згодою сторін 200 000,00 доларів США, частка ОСОБА_3 35 000,00 доларів США. Зазначені суми є погодженими сторонами еквіваленту 200 000,00 доларів США права вимоги ОСОБА_8 та 35 000,00 доларів США права вимоги ОСОБА_3 ;
- сума штрафних санкцій (пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми боргу) станом на 15 січня 2021 року складає 2 444 205,43 гривень. Зазначена сума еквівалентна 87 106,40 доларам США за курсом НБУ станом на 15 січня 2021 року. З урахуванням сплати ОСОБА_4 первісному кредитору еквіваленту 36 150,00 доларів США сторони погодились зменшити суму боргових зобов`язань боржників на зазначену суму. Отже, сума штрафних санкцій складає 50 956,40 доларів США в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБУ, станом на 15 січня 2021 року;
- частка вимоги ОСОБА_8 складає та надалі складатиме 85% належних до сплати штрафних платежів із розрахунку 200 000,00 доларів США вартості переуступки права вимоги, які відповідають 85% усіх похідних заборгованостей боржників. Таким чином станом на 15 січня 2021 року сума штрафних санкцій (пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми боргу) заборгованих боржниками ОСОБА_12 складає 1 215 361,10 гривень.
Згідно пункту 3.3 первинний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, а саме копію договору №07-2604 від 26.04.2019 та копію розписки від 26 квітня 2020 року ОСОБА_2 .
Згідно пункту 5.6 договору цей договір набуває чинності з дати підписання і діє до повного виконання Сторонами взятих на себе згідно договору зобов`язань (а.с. 9-21).
Згідно даних розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання убачається, що пеня за період з 15 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року становить 711 928,44 гривень (а.с. 29).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частин 1, 2 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону унормовано статтями 215-236 ЦК України.
Звертаючись із зустрічними вимогами про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 15 січня 2021 року, позивач за зустрічним позовом підставою позову визначив те, що договір відступлення права вимоги передбачає передачу новому кредиторові копії договору №07-2604 та копії розписки від 26 квітня 2020 року. Однак передано лише копії, відтак передання права вимоги не підтверджене належними доказами, а новий кредитор не набув права вимагати виконання зобов`язання. Посилаючись на те, що договір про відступлення права вимоги укладено з порушенням статті 203 та статті 517 ЦК України, просив визнати цей договір недійсним.
Статтею 213 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. 
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно статті 517 ЦК України унормовано, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність згоди боржника ОСОБА_2 на заміну кредитора у зобов`язанні за Договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року, обов`язковість якої передбачено цим договором, є підставою для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 15 січня 2021 року на підставі частини 1 статті 203 ЦК України.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, тобто такі обставини, з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.
Згідно положень статті 49 ЦПК України позивачу надано право до закінчення підготовчого засідання змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. 
З матеріалів справи убачається, що задовольнивши зустрічний позов, суд першої інстанції обґрунтував наявність підстав для визнання недійсним договору іншими обставинами, аніж ті, що були визначені позивачем за зустрічним позовом, письмових заяв про зміну підстав позову матеріали справи не містять.
Проте суд не має права самостійно змінювати підстави позову. Зміна підстав позову (фактичних обставин, на яких ґрунтуються вимоги) є виключним правом позивача, яке він може реалізувати шляхом подання письмової заяви у визначені процесуальним законом строки.
При цьому, обставини, якими позивач за зустрічним позовом обґрунтовував зустрічні вимоги при зверненні до суду, не дають підстав для визнання договору недійсним, оскільки само по собі непередання документів новому кредиторові не свідчить про недійсність договору. На інші обставини, з якими законодавство пов`язує недійсність договору, позивач за зустрічним позовом не посилався, відтак вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають.
Звертаючись із позовом про стягнення боргу, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за Договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року в сумі 7361 289,54 гривень, з яких: 5 434 000,00 гривень основного боргу (з розрахунку 200 000,00 доларів США за курсом НБУ на 30 листопада 2021 року) основного боргу та 1 927 289,54 гривень штрафних санкцій.
Матеріали справи містять розписку, складену 26 квітня 2019 року ОСОБА_2 в присутності адвоката, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 товар на суму у розмірі 235 000,00 доларів США. Зобов`язався повернути суму за товар на умовах і в строки, зазначені у договорі №07-2604 від 26 квітня 2019 року.
Заперечуючи проти цих вимог, відповідач вказував на недійсність, на його думку, договору відступлення права вимоги від 15 січня 2021 року, мотивуючи відсутністю у ОСОБА_7 права вимоги до відповідача. На інші обставини, які давали б підстави для відмови у первісному позову, відповідач не посилався. Окрім того, наведений позивачем розрахунок суми боргу та неустойки не спростовував, проте подав заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.
Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, апеляційний суд зазначає про таке.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вперше карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин було продовжено до 22 червня 2020 року.
Надалі карантин було продовжено шляхом внесення змін до вказаної постанови - до 31 липня 2020 року.
В наступному карантин продовжувався до 19 грудня 2020 року (постанова Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із внесеними змінами).
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (із внесеними змінами) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено строк дії карантину - з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Пунктом 12 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (за яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину) доповнено із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року.
Норми Закону № 540-ІХ передбачили, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтею 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», тобто 12 березня 2020 року. 
Порушення зобов`язання розпочалося 21 травня 2019 року, сплив позовної давності мав би настати 21 травня 2020 року (тобто після 12 березня 2020 року), позивач звернувся до суду до закінчення карантину, відтак позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України.
Відтак апеляційний суд відхиляю твердження сторони відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі №761/38133/19 вказано, зокрема, на таке: Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд робить висновок про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Установлено, що за подачу позову ОСОБА_10 сплачено 11 350,00 гривень судового збору, що підтверджується даними квитанції №0НМК-ХТ4В-7В3М-2995 від 08 грудня 2021 року та даними виписки про зарахування судового збору (а.с. 1, 30).
Ураховуючи, що вимоги позивача задоволено повністю, із ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.
Відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За подачу апеляційної скарги ОСОБА_9 сплачено 13 620,00 гривень судового збору, що підтверджується даними квитанції про сплату №ELY7-Z4YS-AY4E (а.с.82).
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Коваленком Володимиром Олександровичем, задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року в сумі 7 361 289,54 гривень, з яких: 5 434 000,00 гривень основного боргу (з розрахунку 200 000,00 доларів США за курсом НБУ на 30 листопада 2021 року) основного боргу та 1 927 289,54 гривень штрафних санкцій.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді першої інстанції, 11 350,00 гривень.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 15 січня 2021 року - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, 13 620,00 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова