ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2026 року м.Дніпро Справа № 904/4731/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:Кощеєва І.М. (доповідач)
суддів: Дарміна М.О., Чередка А.Є., 

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:
від прокурора: Камлер А.В.
від позивача: Гуртовий В.Ю.
від відповідача:не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  
Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2025р. 
(суддя Перова О.В., м. Дніпро, повний текст рішення складено 11.12.2025р.) 
у справі 
за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, м.Дніпро
до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", м.Київ
про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті незаконної порубки лісу
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", в якій просив суд: стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” на користь держави в особі Дніпровської міської ради шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті незаконної порубки лісу, у розмірі 1 901 200,00 грн (на рахунок: UA98899998033169331000004569, код ЄДРПОУ отримувача 37988155, код класифікації доходів бюджету 24062100); стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені судові витрати.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2025р. у справі № 904/4731/25 позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь держави в особі Дніпровської міської ради шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті незаконної порубки лісу, у розмірі 1 901 200,00 грн.. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 22 814,40 грн..

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", через систему "Електронний суд", звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2025р. у справі № 904/4731/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням усіх обставин справи, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач у позовній заяві не вказав, яке саме з порушень, перелічених у статті 105 Лісового кодексу України, допустив відповідач, адже виявлення факту незаконної порубки відбулося саме внаслідок активних дій відповідача по виконанню своїх обов`язків у сфері охорони лісового господарства. Державною лісовою охороною Обухівського лісництва було виявлено факт незаконної порубки 30 дерев породи “Сосна звичайна”, складено акт огляду місця вчинення правопорушення від 13.01.2025, проведено розрахунок шкоди та передано матеріали до відділення поліції з листом від 20.01.2025 за № 85/32.7.2-2025, за результатами чого було розпочато кримінальне провадження № 12025042220000041.
Апелянт стверджує про відсутність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та шкідливими наслідками у вигляді завдання шкоди незаконною порубкою, а також про відсутність вини відповідача. Апелянт зазначає, що філією була проведена службова перевірка, складений акт огляду місця правопорушення та розрахунок завданої шкоди, матеріали передані до правоохоронних органів, що свідчить про вжиття всіх залежних від відповідача дій, спрямованих на організацію належної охорони лісу.
Апелянт наголошує, що позивачем повинна бути доведена неправомірність поведінки відповідача, яка виражається у конкретних діях чи бездіяльності. Позивачем не визначено та не доведено, які конкретні дії, виконання яких покладено на відповідача законом, не були ним вчинені. Також не визначено переліку дій (заходів), спрямованих на охорону лісових ресурсів, недотримання яких відповідачем безпосередньо призвело до незаконної порубки. Фактично прокурором сформовано свою позицію на невиконанні відповідачем “всіх можливих” заходів, що свідчить про абстрактність та неконкретність доводів.
Апелянт посилається на те, що відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України для відшкодування шкоди необхідна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку та вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Завдана лісу шкода жодним чином не є об`єктивним наслідком поведінки відповідача, а факту вчинення правопорушення саме відповідачем (його працівниками) не було доведено та зафіксовано в жодному документі.
Апелянт також зазначає, що визначені в акті та в позовній заяві невжиті відповідачем дії пов`язуються не з незадовільною охороною лісових ресурсів, а лише з неналежною організацією процедури перевірки лісових ресурсів та невжиттям заходів реагування, тобто по суті з документальним оформленням результатів перевірки їх кількості. Не вбачається жодного недотримання відповідачем процедури перевірки лісових ресурсів, які знаходяться у його постійному користуванні.
Крім того, апелянт посилається на обставини воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, та зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2022 № 303 “Про припинення заходів державного нагляду (контролю) в умовах воєнного стану” припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану. Апелянт стверджує, що внаслідок дії зазначеної постанови він був позбавлений можливості у здійсненні заходів державного контролю у сфері охорони лісу, що є незалежною від його волі обставиною та виключає наявність вини. Відповідач у силу дії форс-мажорних обставин (введення воєнного стану та встановлення комендантської години) не мав можливості в повній мірі здійснювати заходи щодо охорони лісів.
Апелянт посилається на стандарт доказування “переваги більш вагомих доказів” та практику Верховного Суду (постанови від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18), а також на рішення Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі “Дж. К. та інші проти Швеції” щодо стандарту “балансу вірогідностей” та рішення від 19.04.1993 у справі “Краска проти Швейцарії” щодо обов`язку суду провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів сторін.
На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275, статті 277 ГПК України та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра подав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги ДСГП "Ліси України" та вважає її необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на наступне:
Прокурор зазначає, що обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів відповідно до статей 19, 63, 64, 86 Лісового кодексу України, статей 68, 69 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”. Відповідно до пункту 2.2.2 Положення про філію “Східний лісовий офіс” ДСГП “Ліси України” предметом діяльності філії є забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних порубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного чи іншого шкідливого впливу. Філія є відокремленим структурним підрозділом ДСГП “Ліси України”, не має статусу юридичної особи, діє від імені підприємства та в його інтересах.
Прокурор наголошує, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 914/669/22.
Прокурор посилається на те, що цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду. Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, постановах Верховного Суду від 20.08.2018 у справі № 920/1293/16, від 23.08.2018 у справі № 917/1261/17, від 19.09.2018 у справі № 925/382/17, від 09.12.2019 у справі № 906/133/18, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17, від 09.11.2018 у справі № 909/912/17, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, від 18.02.2019 у справі № 926/869/18, від 12.09.2024 у справі № 907/181/22, від 28.09.2023 у справі № 927/32/23, від 18.05.2023 у справі № 914/669/22.
Прокурор зазначає, що відповідно до вимог статті 1166 Цивільного кодексу України у спорі про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, слід виходити з презумпції вини правопорушника, а тому позивач не повинен доводити наявність вини відповідача — навпаки, відповідач повинен довести суду, що у його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.
Прокурор також посилається на пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19, де зазначено, що лісокористувач є не потерпілою, а відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів, оскільки вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень.
Крім того, прокурор звертає увагу суду на те, що до відповідача подаються позови з різних регіонів України саме про відшкодування шкоди, завданої незаконною порубкою лісу, що свідчить про системний характер неналежного виконання відповідачем обов`язків з охорони лісів.
Дніпровська міська рада не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Дармін М.О., Чередко А.Є..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.12.2025р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи № 904/4731/25. 
Матеріали справи №904/4731/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2026р. апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2025р. у справі № 904/4731/25 залишено без руху, надано апелянту строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.02.2026р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначити апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 21.05.2026р.. 
Відповідач не скористався своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечив явку уповноваженого представника, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Беручи до уваги, що неявка вказаного учасника провадження у справі, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача.
У судовому засіданні 21.05.2026р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.
Згідно рішення про створення об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення Дніпропетровської обласної ради від 22.09.2010р. № 783-27/V на території Дніпропетровського району створено регіональний ландшафтний парк “Дніпровські ліси” загальною площею 4437,465 га. 
Наказом Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 6 від 23.01.2019 р. затверджено Положення про регіональний ландшафтний парк “Дніпровські ліси”. 
Відповідно до охоронного зобов`язання виданого Департаментом екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 139/19-м від 25.01.2019 р. встановлено, що цим охоронним зобов`язанням передається директору Державного підприємства “Дніпропетровське лісове господарство” під охорону та дотримання встановленого режиму, регіональний ландшафтний парк “Дніпровські Ліси”, загальною площею 2690 га згідно матеріалів лісовпорядкування ( квартали 1-34 Обухівського (Кіровського) лісництва. 
ДП “Дніпропетровське лісове господарство” реорганізовано шляхом приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”. Наказом ДСГП “Ліси України” від 11.03.2024 р. №346 створено філію “Східний лісовий офіс” ДСГП “Ліси України”. 
Відповідно до пункту 1.1. Положення про філію “Східний лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” - філія є відокремленим підрозділом ДСГП “Ліси України”. 
Філія є відокремленим структурним підрозділом ДСГП “Ліси України”, яка не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені підприємства та в його інтересах, здійснює делеговані підприємством функції відповідно до мети, завдань та предмету діяльності підприємства (пункт 3.1. Положення). 
Філя здійснює свою господарську діяльність на земельних ділянках, які знаходяться у постійному користуванні підприємства, оренді або інших речових правах та закріплені за філією наказом Генерального директора підприємства ( пункт 7.8. Положення). 
Предметом діяльності філії є забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних порубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження в наслідок антропогенного чи іншого шкідливого впливу (підпункт 2.2.2. пункту 2.2. Положення). 
Філія володіє та користується майном, земельними ділянками, мисливськими угіддями, яким наділило її Підприємство для досягнення мети діяльності Філії. Філія не є власником майна. Майно, яким наділена Філія, належить Підприємству на праві власності або закріплене за Підприємством на праві господарського відання (пункти 7.1.. 7.2. Положення). 
Працівниками лісового господарства Обухівського лісництва Новомосковського надлісництва філії “Східний лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” виявлено незаконний поруб дерев, а саме: в кварталі 25 виділ 8 (категорія лісів-природнозаповідний фонд), виявлено незаконний поруб дерев породи “Сосна звичайна” сухостійна в кількості 30 штук, що розташовані в адміністративних межах Дніпровської міської територіальної громади. 
За результатами виявлення незаконної рубки працівниками лісового господарства Обухівського лісництва Новомосковського надлісництва філії “Східний лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” 13.01.2025 р. складено акт огляду місця вчинення правопорушення лісового господарства. 
Відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи проведеної в межах кримінального провадження № 12025042220000041 за частиною 1 ст. 246 Кримінального кодексу України розмір шкоди завданої незаконною виробкою 30 сухостійних дерев становить 1 901 200,00 грн.
Прокурор у позовній заяві зазначає, що заподіяна навколишньому природному середовищу шкода залишається невідшкодованою. 
Прокурор вважає, що навколишньому природному середовищу заподіяно шкоду внаслідок бездіяльності постійного лісокористувача Філії “Східний лісовий офіс” ДП “Ліси України” Обухівського лісництва Новомосковського надлісництва, а саме незабезпечення ефективного комплексу всіх заходів спрямованих на збереження лісів, незадовільного стану здійснення контролю за охороною та захистом лісів, невжиття заходів із боротьби з незаконними рубками, та порушення лісового законодавства з боку постійного лісокористувача вимог статей 89, 90 Лісового кодексу України, оскільки постійний лісокористувач не виконав покладених на нього обов`язків, зокрема, із забезпечення охорони і збереження лісів на підвідомчій йому території в межах кварталу 25 виділ 8, який знаходиться на території Дніпровської міської територіальної громади, чим спричинено матеріальну шкоду лісовому фонду України, що перебуває під охороною держави.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на Відповідача відповідальності у вигляді стягнення збитків, завданих внаслідок незаконної порубки лісу, та стягнення шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього середовища в результаті порубки лісу, у розмірі 1 901 200,00 грн. При цьому, господарський суд зазначив, що факт незабезпечення лісокористувачем (відповідачем) охорони і збереження закріплених за ним лісів підтверджується матеріалами справи. Тобто Відповідач неправомірно не здійснив належних заходів для збереження лісонасаджень на земельній ділянці, постійним користувачем якої він є. Вказане свідчить про наявність як вини Відповідача, так і протиправної поведінки, а також причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, які спричинили збитки. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наявність всіх складових правопорушення, а саме: факт неправомірної поведінки Відповідача ( бездіяльність працівників Відповідача у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду), наявність шкоди ( збитки у загальному розмірі 1 901 200,00 грн ), наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, адже шкода виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача через недотримання вимог природоохоронного законодавства, наявність вини заподіювача шкоди, оскільки Відповідач відсутність своєї вини належними доказами не спростував.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників прокурора та позивача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді Прокурором
Згідно зі ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно із частиною третьою ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Таким чином "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень.
Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.
Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду .
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо 
Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18). 
Ліси - унікальне національне багатство України, стратегічний ресурс держави, екологічне і соціальне значення якого переважає суто економічне.
Світовим співтовариством ліс визнаний найважливішим чинником у запобіганні кліматичних змін, покращенні екологічних умов життя людей, пом`якшенні негативної дії природних факторів.
Таким чином порушення вимог лісового законодавства безумовно має значний суспільний інтерес.
Згідно із частинами другою, третьою статті 1, частинами першою, другою статті 7 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. 
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. 
Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.1999 р. поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. 
Як слушно зазначив суд першої інстанції - порушення інтересів держави в даному випадку полягають у ненадходженні протягом тривалого часу до спеціального фонду місцевих бюджетів грошових стягнень за шкоду, заподіяну ДСГП "Ліси України" державі внаслідок порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, у тому числі лісів, в результаті незаконних порубок дерев на землях лісогосподарського призначення. 
Відповідно до ст. 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. 
Згідно з положеннями ст. 142 Конституції України державною гарантією місцевого самоврядування є участь держави у формуванні доходної частини його бюджетів та компенсація у необхідних випадках витрат місцевого самоврядування. Держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб (стаття 62 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). 
Відповідно до положень ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, доходи місцевих бюджетів. Доходи місцевих бюджетів формуються за рахунок власних, визначених законом, джерел та закріплених у встановленому законом порядку загальнодержавних податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Склад доходів місцевих бюджетів визначається Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України (стаття 63 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Місцеві бюджети мають бути достатніми для забезпечення виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. Повноваження на здійснення витрат місцевого бюджету мають відповідати обсягу надходжень місцевого бюджету. Природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (стаття 142 Конституції України). Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси (стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). 
До делегованих повноважень органів місцевого самоврядування згідно з вимогами пункту б, частини першої ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів. 
Ст. 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами (стаття 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). 
Ст. 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. 
Разом з цим, прокурор стверджує, що внаслідок несплати винними особами шкоди, заподіяної незаконною порубкою лісу, до бюджетів усіх рівнів не надходять кошти, що не може залишатися без реагування органів прокуратури. 
Згідно з інформацією Дніпровської міської ради від 23.06.2025 р. № 7/11-1421 заходи щодо стягнення збитків, завданих незаконною порубкою 30 дерев породи “Сосна звичайна” сухостійна в кварталі 25, виділ 8, у адміністративних межах Дніпровської міської територіальної громади, виявленої лісовою охороною 13.01.2025 р., не вживались, до суду не пред`являлися позови щодо стягнення з ДСГП "Ліси України" шкоди. 
Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра, на виконання вимог абзацу 3 частини четвертої ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", повідомлено позивача про звернення з цим позовом до суду листом від 18.08.2025р. № 52-7000ВИХ-25.
Отже, Керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра звернувся з даним позовом до суду на захист інтересів держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, органу місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, в порядку ст. 53 ГПК України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з нездійсненням Дніпровською міською радою захисту інтересів держави в суді, як суб`єктом, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. 
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що керівником Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури у порядку ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначає ст. 11 ЦК України. Так, за п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України).
Верховний Суд у справі № 909/285/16 зазначив про те, що необхідною підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є наявність складу правопорушення, що складається з протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; настання шкідливого результату такої поведінки (шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 та Верховним Судом у постанові від 06.06.2023 у справі 911/682/21, від 12.09.2024 у справі № 907/181/22, сформовано висновок про те, що протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків; під шкодою необхідно розуміти, зокрема зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом; причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а шкода - наслідком такої протиправної поведінки. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди. Відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника. Отже, при зверненні з позовом про стягнення шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні шкоди. Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 р. у справі № 920/715/17 виснувала, що господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України "Про охорону навколишнього природного середовища" (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За ст. 5 цього Закону державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (ст. 1 ЛК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Права та обов`язки постійних лісокористувачів визначає ст. 19 ЛК України. Так, за цією статтею ЛК України постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.
Відповідно до ст. ст. 16, 17 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Положеннями ст. 63 ЛК України встановлено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень (п. 5 ч. 1 ст. 64 ЛК України).
За ч. 5 ст. 86 ЛК України забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України ( ст. 107 ЛК України ).
Ст. 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм права, Верховний Суд неодноразово висновував, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу. Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами (див., зокрема постанови Верховного Суду від 18.05.2023 у цій справі № 914/669/22, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 12.09.2024 у справі № 907/181/22, від 28.09.2023 у справі № 927/32/23, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, від 20.08.2018 у справі № 920/1293/16, від 23.08.2018 у справі № 917/1261/17, від 19.09.2018 у справі № 925/382/17, від 09.12.2019 у справі № 906/133/18, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17 та інші).
Надавши оцінку всім наявним у справі документам відповідно до ст. 86 ГПК України, суд попередньої інстанції встановив, що Відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив збереження непризначених для порубки дерев, а допустив їх самовільну порубку на підпорядкованій йому території, тобто не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів і не вжив відповідних заходів щодо їх усунення. Отже, встановивши вказане, доведеність Прокурором усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправну бездіяльність Відповідача у вигляді незабезпечення належної охорони та захисту лісових насаджень; шкоду, розмір якої доказово підтверджено; причинно-наслідковий зв`язок шкоди з протиправною поведінкою Відповідача ( бездіяльністю ) - заподіяння збитків зумовлено невиконання ним обов`язку щодо здійснення заходів з охорони лісів від незаконних рубок, місцевий господрський суд підставно стягнув з Відповідача 1 901 200,00 грн. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2025 р. у справі № 914/669/22.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2025р. у справі № 904/4731/25 - залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 
Повний текст постанови складено 22.05.2026 р.
Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін

Суддя А.Є. Чередко