ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року
м. Чернівці
справа № 725/9790/25
провадження № 22-ц/822/525/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Литвинюк І. М., Височанська Н. К.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідачка ОСОБА_2 
Виконавчий комітет Чернівецької міської ради як орган опіки та піклування
апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 14 січня 2026 року 
головуючий в суді першої інстанції суддя Нестеренко Є. В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 на підставі судового наказу Першотравневого районного суду міста Чернівці від 02 жовтня 2023 року у справі № 727/6593/23.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що судовим наказом Першотравневого районного суду міста Чернівці від 02 жовтня 2023 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї четвертої усіх заробітків (доходів) ОСОБА_1 , але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 серпня 2023 року та до досягнення ОСОБА_4 повноліття. 
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що з моменту ухвалення судового наказу про стягнення аліментів суттєво змінились обставини його матеріального та сімейного стану. Зокрема, позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації, що потребує значних витрат на придбання необхідного спорядження та екіпірування. Крім того, позивач зазначав, що добровільно утримує свою матір, яка є непрацездатною особою та не має інших джерел доходу.
Позивач також покликався на те, що відповідачка використовує аліменти не за їх призначенням, що, на його думку, є підставою для зменшення їх розміру.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці від 14 січня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач утримує свою матір - ОСОБА_5 , яка є особою похилого віку та потребує постійної матеріальної підтримки, що характеризує його сімейний стан та впливає на його матеріальне становище. 
Вказував, що хоча позивач здійснює таку підтримку добровільно, це не применшує факту несення ним додаткових фінансових зобов`язань, які впливають на його загальне матеріальне становище.
Суд виходив з того, що розмір аліментів має бути збалансованим та враховувати як інтереси дитини, так і реальні можливості платника аліментів. 
Зазначав, що проходження військової служби в умовах воєнного стану пов`язане з ризиками для життя та здоров`я, що може в майбутньому вплинути на працездатність позивача та його можливість забезпечувати стабільний дохід. 
Суд вважав, що навіть при зменшенні розміру аліментів до 1/10 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, дитина продовжуватиме отримувати достатнє матеріальне забезпечення. З урахуванням доходів позивача, одна десята частина його заробітку становитиме значну суму, яка разом з власними доходами матері дитини забезпечить належний рівень життя дитини.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє  ОСОБА_3 , просить рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 14 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.
Зазначає, що позивачем не доведено жодної обставини щодо реального погіршення його матеріального стану. Навпаки, дохід позивача за період з жовтня 2023 року по вересень 2025 року склав понад 2,9 мільйона гривень, що в середньому перевищує 120 000 гривень щомісячно. Суд першої інстанції фактично визнав підставою для зменшення аліментів сам факт проходження військової служби, що не передбачено законом.
Вказує, що позивач не є мобілізованим, а є кадровим військовослужбовцем із вислугою понад 25 років, для якого служба є постійною професійною діяльністю та стабільним джерелом доходу. Тому посилання суду на «специфічні умови мобілізації» та «додаткові витрати» є необґрунтованими та не підтвердженими доказами.
Наголошує на тому, що суд безпідставно врахував добровільну допомогу позивача своїй матері. Факту її непрацездатності чи юридичного обов`язку щодо її утримання судом не встановлено, а обов`язок утримання дитини згідно зі статтею 180 СК України є безумовним і пріоритетним.
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до принципу забезпечення інтересів дитини. Судом не було досліджено фактичні потреби дитини на харчування, розвиток та лікування, а також не оцінено, як зменшення розміру аліментів майже у два з половиною рази вплине на рівень її життя.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Зазначає, що починаючи з квітня 2025 року його дохід зменшився порівняно із доходом, який він отримував у 2023-2024 роках, що підтверджується відповідною довідкою, а тому вважає безпідставними покликання апелянта на недоведення позивачем факту погіршення його матеріального становища.
Зауважує, що проходження військової служби у мирний час та під час воєнного стану кардинально відрізняється, а тому посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо відсутності у ОСОБА_1 специфічних умов служби є недоречним.
З посиланням на положення частини першої статті 202 СК України вказує, що ОСОБА_1 в добровільному порядку сплачує аліменти на утримання своєї непрацездатної матері ОСОБА_5 у розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень щомісячно.
Вважає, що враховуючи грошове забезпечення ОСОБА_1 , стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі 1/10 частини від його доходів буде становити 10 000 гривень і більше щомісяця. Такий розмір аліментів є обґрунтованим, відповідає принципам справедливості та розумності, враховує інтереси неповнолітньої дитини та є набагато більшим ніж прожитковий мінімум, який встановлений станом на 01 січня 2026 року для дитини віком від 6 до 18 років.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці від 15 вересня 2025 року розірвано (а. с. 8).
За час перебування у шлюбі у позивача та ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження актовий запис № 1989 (а. с. 9).
Судовим наказом Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2023 у справі № 725/6593/23 вирішено стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї четвертої усіх заробітків (доходів), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 серпня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття (а. с. 10).
Із наданих позивачем документів вбачається, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України. Зокрема, позивач надав копії військового посвідчення серія НОМЕР_1 та посвідчення офіцера № НОМЕР_2 , що підтверджують факт проходження ним військової служби (а. с. 12-13).
Згідно з довідкою про доходи, поданою позивачем, за період з жовтня 2023 року по вересень 2025 року його дохід склав 2 954 497 гривень 02 копійки (а. с. 11).
Вказаний вище судовий наказ було пред`явлено до примусового виконання до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці та відкрито виконавче провадження № 77994681 (а. с. 14).
З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 вбачається, що станом на вересень 2025 року загальна заборгованість останнього зі сплати аліментів становить 149 216 гривень 73 копійки (а. с. 15).
Із долучених до позовної заяви копій свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 22 лютого 1982 року, свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 22 листопада 2002 року та свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_5 від 20 серпня 2011 року вбачається, що ОСОБА_5 є матір`ю позивача (а. с. 16 - 19).
ОСОБА_5 є пенсіонеркою та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_6 виданого 05 серпня 2015 року (а. с. 20).
До матеріалів справи також долучено квитанції про перерахування грошових коштів, з яких вбачається, що 28 червня, 01 серпня, 31 серпня, 30 вересня, 02 листопада та 05 грудня 2025 року позивач перераховував своїй матері по 10 000 гривень, призначення платежів - переказ особистих коштів (а. с. 21 - 28, 76 - 80).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
З огляду на предмет та підстави позовної заяви, а також доводи апеляційної скарги, основне питання, яке постало перед апеляційним судом у даній справі  - це можливість зменшення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини у зв`язку, зокрема, із зміною матеріального та сімейного стану позивача, зумовленого витратами на забезпечення потреб військової служби та добровільним утриманням непрацездатної матері.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та враховуючи зміст принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд дійшов висновку, що за обставин цієї справи це неможливо.
Щодо вирішення спору по суті
Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини другої статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Згідно з частиною третьою вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною першою статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу для зменшення розміру аліментів, посилався на зміну обставин його матеріального та сімейного стану. Зокрема, вказував, що він проходить військову службу за призовом під час мобілізації та потребує значних витрат на придбання необхідного спорядження та екіпірування. Крім того, позивач зазначав, що добровільно утримує свою матір, яка є непрацездатною особою та не має інших джерел доходу.
Колегія суддів надаючи оцінку спірним правовідносинам виходить із наступного.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року № 910/24257/16).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц).
У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2022 року в справі № 712/6313/21 зазначено, що при розгляді позовів щодо зміни розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року в справі № 343/945/19, від 12 січня 2022 року в справі № 545/3115/19, від 23 травня 2022 року в справі № 752/26176/18.
У пункті 23 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Отже, аналіз вищезазначених норм свідчить, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Особа, яка є платником аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо змінилось матеріальне становище або сімейний стан платника або одержувача аліментів.
Із зазначених норм закону також випливає те, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
Крім цього, апеляційний суд враховує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд у свої постановах неодноразово звертав увагу на те, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див.: постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
У справі, що переглядається, судами встановлено, що судовим наказом Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2023 у справі № 725/6593/23 вирішено стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї четвертої усіх заробітків (доходів), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно (а. с. 10).
Згідно з довідкою про доходи, поданою позивачем, за період з жовтня 2023 року по вересень 2025 року його дохід склав 2 954 497 гривень 02 копійки (а. с. 11).
Апеляційний суд звертає увагу, що із вказаної вище довідки не вбачається погіршення матеріального становища ОСОБА_1 у 2025 році до тієї міри, що вимагає зменшення вже присудженого розміру аліментів на утримання дитини. 
З огляду на положення статтей 12 та 81 ЦПК України обов`язок з доведення цієї обставини покладено саме на позивача, однак інших доказів на підтвердження цього суду надано не було.
Позивачем також не доведено понесення ним зазначених у позовній заяві значних та об`єктивно необхідних витрат, які унеможливлюють сплату аліментів у розмірі встановленому судом.
Суд враховує, що зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів (див. постанови Верховного Суду: від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23).
У позовній заяві позивач стверджує, що ОСОБА_5 перебуває на його добровільному утриманні.
Як встановлено судом у даній справі, ОСОБА_5 стала пенсіонеркою 08 серпня 2015 року, тобто ще до народження доньки ОСОБА_1 .
На підтвердження факту добровільного утримання позивачем своєї матері, останній надав суду копії квитанцій про перерахування грошових коштів у період з червня по грудень 2025 року, шістьма платежами по 10 тисяч гривень, призначення платежів - переказ особистих коштів (а. с. 21 - 28, 76 - 80).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Надаючи оцінку вказаним вище квитанціям колегія суддів зауважує, що у призначенні платежу у зазначених квитанціях вказано «переказ особистих коштів», що не дає можливості ідентифікувати грошові кошти як такі, що спрямовані на утримання позивачем свої матері.
Близькими за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2025 у справі № 390/2379/24, від 31 жовтня 2024 у справі № 545/1241/20, від 01 червня 2022 № 759/4666/20, від 12 січня 2022 у справі № 2-4665/2008, від 22 грудня 2021 у справі № 333/6869/19.
Разом з цим, ОСОБА_5 як свідок у суді не допитувалась, а інших доказів, на підтвердження факту її перебування на утриманні позивача та зміну його сімейного стану суду надано не було.
Позивач як на підставу своїх вимог про зменшення розміру аліментів також посилався нецільового витрачання ОСОБА_2 аліментів.
Відповідно до частини першої статті 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.
З матеріалів справи вбачається, що у позивача наявна заборгованість зі сплати аліментів, що в силу прямої вказівки закону унеможливлює ініціювання ним такого виду контролю. Разом з цим інших доказів на підтвердження вказаного суду надано не було, відтак посилання ОСОБА_1 на нецільове використання відповідачкою сплачених ним аліментів є безпідставними.
Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення його майнового стану чи зміни сімейного стану, що об`єктивно вказували б на неможливість виконання обов`язку зі сплати аліментів у розмірі, необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку дитини, або свідчили б про покладення на нього надмірного фінансового тягаря, а тому підстави для зменшення розміру аліментів відсутні.
Колегія суддів також бере до уваги, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення.
Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з частиною третьою статті 11, частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її стан здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789X11 (78912), та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права і практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Водночас, права та інтереси батьків очевидно підлягають врахуванню та оцінці судом при вирішенні спору.
Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається певною мірою доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини (див. постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 553/3760/24). 
Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі № 753/5643/23 зазначив наступне: 
«у статті 192 СК України визначені ті обставини, які враховуються для збільшення розміру аліментів. Такі обставини є оціночними. Тобто в кожному конкретному випадку суд, з урахуванням судового розсуду, повинен навести, які саме обставини змінилися, і чому визначений розмір є необхідним і достатнім. Завдання розсуду полягає в тому, щоб знайти справедливу рівновагу між інтересами дитини та можливостями платника;
конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків;
застосування конструкції судового розсуду вимагає від суду пояснення які обставини враховані судом при збільшенні розміру аліментів і як розмір узгоджується з інтересами дитини. Суд може враховувати поведінку платника, зокрема ухилення від сплати, приховування доходів, відчуження майна на шкоду дитині, як обставини, що свідчать про недобросовісність».
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Тобто, звертаючись до суду з позовом, саме позивач повинен надати докази на підтвердження наявності правових підстав для зміни (зменшення) розміру аліментів та довести, що його майновий стан погіршився та/або змінився сімейний стан, у зв`язку із чим він не спроможний сплачувати аліменти у розмірі встановленому законом.
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог частин першої-третьої статті 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Загалом аналіз наявних в матеріалах справи доказів свідчить про те, що матеріальний стан позивача не зазнав таких істотних змін, які б свідчили про неможливість виконання ним обов`язку з утримання дитини у раніше встановленому розмірі. Позивачем у даній справі не доведено таку ступінь погіршення майнового становища, яка б робила стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки доходу надмірним тягарем.
Конструкція «необхідний та достатній розмір аліментів» передбачає забезпечення не лише базових фізіологічних потреб дитини, а й умов для її всебічного гармонійного розвитку.
За обставин цієї справи, зокрема враховуючи вік дитини, зменшення розміру аліментів у даному випадку, призведе до погіршення становища дитини та порушення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини та зумовлює перекладання на відповідачку надмірного тягаря щодо утримання спільної дитини.
Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного їх розвитку та достойного рівня матеріального забезпечення.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що належних та достовірних доказів того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі не надано.
У постанові від 25 вересня 2019 у справі № 755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.
При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».
Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року в справі № 759/10277/18 дійшов висновку про те, що інтереси дитини переважають над майновим становищем платника аліментів.
Враховуючи, що після виплати аліментів у розпорядженні позивача залишається більша частина його доходу (3/4), що є достатнім для забезпечення його власних потреб та потреб матері, апеляційний суд не вбачає підстав для перекладання ризиків погіршення рівня життя малолітньої ОСОБА_6 на матір дитини.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру аліментів, що стягуються зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини.
Нормативно-правове регулювання у цій сфері правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи свідчать про те, що останній має належне грошове забезпечення, яке дозволяє йому повною мірою виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини без шкоди для власних інтересів. Відтак, ухвалене судом рішення у даній справі суперечать принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Враховуючи, що позивачем не доведено значного погіршення його матеріального становища, а наявний рівень його доходів дозволяє забезпечити дитині рівень життя, який вона мала б за спільного проживання батьків, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 14 січня 2026 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Предметом позову у справі є одна вимога майнового характеру - зменшення розміру аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 (однієї четвертої) до 1/10 (однієї десятої) частини від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів щомісячно.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем:
- 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про зменшення або збільшення платежів або видач ціна позову визначається сумою, на яку зменшуються або збільшуються платежі чи видачі, але не більше ніж за один рік.
Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_1 за період з жовтня 2023 року по вересень 2025 року його дохід склав 2 954 497 гривень 02 копійки (а. с. 11).
З розрахунку на місяць середній заробіток (дохід) ОСОБА_1 за вказаний вище період становив 123 104 гривні 04 копійки.
Ціна позову у справі, виходячи із положень пункту 6 частини першої статті 176 ЦПК України, становить 221 587 гривень 32 копійки ((123 104,04 х 1/4 - 123 104,04 х 1/10) х 12 місяців).
Отже, за подання позову у цій справі підлягав сплаті судовий збір у сумі 2 215 гривень 87 копійок (221 587,32 х 1%).
Проте позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок. У зв`язку з цим недоплачений ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 004 гривні 67 копійок підлягає стягненню в дохід держави (2 215,87 - 1 211,20).
За подання апеляційної скарги у електронному вигляді  ОСОБА_2 у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір у розмірі 2 659 гривень 04 копійки, що підтверджується квитанцією № 6762-0893-1925-7773 від 12 січня 2026 року (а. с. 121).
За наслідками перегляду цієї справи у суді апеляційної інстанції у задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 відмовлено.
З урахуванням викладеного, зі ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  пропорційно розміру задоволених позовних підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 659 гривень 04 копійки.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 14 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути зі  ОСОБА_1  в дохід держави недоплачений за подання позовної заяви судовий збір у сумі 1004 (тисячу чотири) гривні 67 копійок.
Стягнути зі  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судові витрати у виді судового збору у розмірі 2 659 (двох тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) гривень 04 копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 20 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач     Олександр ОДИНАК

Судді :      Ірина ЛИТВИНЮК

Наталія ВИСОЧАНСЬКА