Справа № 503/1343/25 
Провадження № 2/503/260/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:
головуючого-судді Вороненка Д.В.,
за участю секретаря судового засідання Новіцької Г.І.,
представника позивача – адвоката Тіори Ю.П.,
відповідача  ОСОБА_1 ,
представника відповідача – адвоката Трачука В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кодима, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

встановив:
Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що з 28.01.2021 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який був розірваний рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.02.2023 року у справі № 145/1635/22. За час шлюбу подружжям було набуто майно, що є їх спільною сумісною власністю, зокрема автомобілі SКODA OCTAVIA, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, та SКODA OCTAVIA, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску. При цьому, з метою переоформлення транспортного засобу, 07.03.2023 року сторони уклали в ТСЦ МВС № 5149 договір купівлі-продажу № 5149/2023/3690759, згідно якого позивач ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 автомобіль SКODA OCTAVIA, 2013 року випуску, хоча жодних коштів від останньої за вказаний автомобіль не отримував. Також позивач ОСОБА_2 через банківську установу перераховував відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти, а саме 25.04.2023 року в сумі 1119,8 Євро та 10.06.2023 року в сумі 1018 Євро. Крім того, 19.01.2023 року позивач ОСОБА_2 у Литовській Республіці придбав за 361 Євро телевізор XIAOMI Mi Smart TV P1 55 inch, який привіз на територію України та залишив його за місцем проживання відповідача ОСОБА_1 . В свою чергу у незаконному володінні відповідача ОСОБА_1 перебуває особисте майно позивача ОСОБА_2 , яке було набуто останнім ще до укладення шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 і яке остання відмовляється йому повернути, а саме будівельний інструмент (два шуруповерти, міксер, присоска, фарбувальний інструмент, перфоратор, переноска, три шліфувальні машинки, рівень, правила, шпателя), сумка синього кольору з різними сантехнічними деталями, крісло качалка, папка з банківськими документами, синій блокнот з особистими записами, ювелірні вироби зі срібла (кулон і перстень), побутова техніка (варильна поверхня з духовкою, витяжка, пральна машинка), комплект кухонний стіл з стільцями. 31.08.2023 року відповідач ОСОБА_1 без згоди співвласника – позивача ОСОБА_2 реалізувала за 358950 грн автомобіль SКODA OCTAVIA, 2014 року випуску. У зв`язку з чим позивач через свого представника – адвоката Тіору Ю.П. пред`явив до відповідача відповідний позов шляхом подання з використанням системи «Електронний суд» позовної заяви, в якій просить: 
- визнати особистою приватною власністю позивача ОСОБА_2 автомобіль SКODA OCTAVIA, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску, коричневого кольору, державний номер НОМЕР_3 ; 
- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 повернути позивачу ОСОБА_2 автомобіль SКODA OCTAVIA, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску, коричневого кольору, державний номер НОМЕР_3 ; 
- зобов`язати ТСЦ МВС № 5149 внести зміни у відповідну облікову базу щодо вказання власником SКODA OCTAVIA, 2013 року випуску, коричневого кольору, державний номер НОМЕР_3 позивача ОСОБА_2 ; 
- визнати особистою приватною власністю позивача ОСОБА_2 телевізор XIAOMI Mi Smart TV P1 55 inch; 
- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 повернути позивачу ОСОБА_2 з незаконного володіння телевізор XIAOMI Mi Smart TV P1 55 inch; 
- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 повернути позивачу ОСОБА_2 з незаконного володіння шуруповерт DeWALT вартістю 200 Євро (в перерахунку 9600 грн), шуруповерт DeWALT вартістю 200 Євро (в перерахунку 9600 грн), міксер вартістю 100 Євро (в перерахунку 4800 грн), присоску вартістю 20 Євро (в перерахунку 960 грн), фарбувальний інструмент вартістю 200 Євро (в перерахунку 9600 грн), перфоратор вартістю 150 Євро (в перерахунку 7200 грн), переноска довжиною 50 метрів вартістю 40 Євро (в перерахунку 1920 грн), шліфувальну машинку малого розміру вартістю 100 Євро (в перерахунку 4800 грн), шліфувальну машинку великого розміру вартістю 200 Євро (в перерахунку 9600 грн), шліфувальну машинку великого розміру вартістю 200 Євро (в перерахунку 9600 грн), рівень, правила, шпателя на загальну суму 50 Євро (в перерахунку 2400 грн), срібний кулон вартістю 25 Євро (в перерахунку 1200 грн), срібний перстень вартістю 25 Євро (в перерахунку 1200 грн), сумку синього кольору з різними сантехнічними деталями вартістю 100 Євро (в перерахунку 4800 грн), крісло качалку вартістю 200 Євро (в перерахунку 9600 грн), папку з банківськими документами, синій блокнот з особистими записами; 
- поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на варильну поверхню з духовкою вартістю 20000 грн, витяжку вартістю 8000 грн, пральну машинку вартістю 22000 грн, комплект кухонний стіл з стільцями вартістю 8000 грн, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ? вартості вказаного майна в загальній сумі 29000 грн; 
- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 повернути позивачу ОСОБА_2 отримані нею через банківську установу MEDICINOS BANKAS 25.04.2023 року в сумі 1119,8 Євро або еквівалент вказаної суми у розмірі 53750,4 грн та 10.06.2023 року в сумі 1018 Євро або еквівалент вказаної суми у розмірі 48864 грн, а всього 2137,80 Євро або еквівалент вказаної суми у розмірі 102614,4 грн; 
- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 відшкодувати позивачу ОСОБА_2 179450 грн, що складає ? вартості реалізованого нею 31.08.2023 за 358950 грн автомобіля SКODA OCTAVIA, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, білого кольору.
18.08.2025 року ухвалою суду (а.с.34-35) позовну заяву залишено без руху із зазначенням недоліку та визначенням способу і строку для його усунення.
22.08.2025 року представником позивача – адвокат Тіора Ю.П. через систему «Електронний суд» подано заяву на усунення недоліків (а.с.38-39) разом із документом на підтвердження сплати судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 9262,86 грн (а.с.40). 
28.08.2025 року ухвалою суду (а.с.41-42) у даній справі відкрито провадження та призначено проведення її розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно роз`яснено відповідачу її право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу суду відзив на позовну заяву (відзив). Копію ухвали надіслано сторонам у відповідності до вимог ст. 190 ЦПК України та отримано ними.
У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_1 не скористалася своїм процесуальним правом учасника справи, відзив на позовну заяву не подала.
22.09.2025 року ухвалою суду (а.с.67-69), за відповідною заявою представника позивача (а.с.60-62), було вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу та будь-яким суб`єктам реєстраційних дій (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, сервісним центрам МВС) вчиняти будь-які реєстраційні дії та дії щодо відчуження транспортного засобу марки SКODA модель OCTAVIA, 2013 року випуску, право власності на який було набуто 07.03.2023 року відповідачем.
24.09.2025 року ухвалою суду (а.с.97) відзив на позовну заяву (відзив) поданий відповідачем було залишено без розгляду внаслідок його подання з пропуском встановленого судом строку для його подання.
22.10.2025 року ухвалою суду (а.с.127-128) у даній справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, а також вирішено питання про виклик в судове засідання свідків.
В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у порядку встановленому до вимог ч.2, 4-6, 8 п.4 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, як шляхом надіслання судової повістки поштою на його адресу, яка була зазначена його представником у змісті позовної заяви (а.с.2) на виконання вимог пункту 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України, про що свідчить рекомендоване поштове відправлення № R067165230075, яке 14.05.2026 року було повернуто поштою до суду неврученим із відміткою в довідці про причини повернення (Ф.20), що адресат відсутній за вказаною адресою, так і через свого представника – адвоката Тіору Ю.П., якому судова повістка була доставлена 09.05.2026 року до його електронного кабінету, про що свідчить довідка про доставку електронного документу (а.с.190).
Представник позивача – адвокат Тіора Ю.П. в судовому засіданні підтримав пред`явлений позов у повному обсязі та просив суд задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні в судовому засіданні пред`явлений до неї позов не визнала. При цьому зазначила, що в неї відсутнє належне відповідачу майно, зокрема інструменти, побутова техніка та ювелірні вироби, оскільки позивач працював за кордоном на будівництві та внаслідок цього постійно проживав за межами України, а приїздив до неї на нетривалі проміжки часу, тому свої речі привозив і увозив із собою.
Представник відповідача – адвокат Трачук В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на його безпідставність та просив суд відмовити в його задоволенні повністю.
Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Водночас із цим пунктами 1 і 4 ч.3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Заслухавши учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини.
В період з 28.01.2021 року до 09.03.2023 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний заочним рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.02.2023 року у справі № 145/1635/22 (а.с.28-29), яке набрало законної сили 09.03.2023 року, згідно відомостей наявних в публічному доступі на офіційному веб-сайті судової влади України та у Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с.65-66).
26.03.2024 року відповідачем ОСОБА_1 було подано щорічну декларацію за 2023 рік, як особою, уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, в якій зазначено про наявність у неї цінного рухомого майна – транспортних засобів, а саме: автомобіля легкового марки SКODA модель OCTAVIA, 2014 року випуску, належного їй на праві власності набутому 27.05.2022 року, та автомобіля легкового марки SКODA модель OCTAVIA, 2013 року випуску, належного їй на праві власності набутому 07.03.2023 року, а також зазначено про вчинення нею 31.08.2023 року правочину купівлі-продажу (міни) рухомого майна в розмірі 358950 грн, внаслідок якого було припинено право власності (у тому числі спільної), володіння чи користування суб`єкта декларування, про що свідчить роздруківка відповідної декларації із Єдиного державного реєстру декларацій (а.с.17-22), яка перебуває у публічному доступі на офіційному веб-сайті НАЗК.
Копія довідки ЗАТ Трустус від 03.07.2025 року про нараховану та виплачену заробітну плату, а також інші виплати (а.с.23-25), із перекладом з литовської мови на українську, містить відомості про отримання позивачем ОСОБА_2 відповідних виплат за 2023 рік у загальному розмірі нарахування 10080,00 Євро і 2016,00 Євро та виплатою їх у загальному розмірі 8095,40 Євро.
За результатом проведення в судовому засіданні, яке відбулось 23.06.2026 року, допитів свідків було отримано покази, а саме:
- свідок ОСОБА_3 надала показання, згідно яких Вона є сестрою позивача ОСОБА_2 та за місцем її проживання останній, який працює за кордоном на будівництві, певний час зберігав свої речі, серед яких був будівельний інструмент та срібні перекраси, але згодом ОСОБА_2 під час свого перебування на території України забрав їх звідти і вивіз своєю машиною, очевидцем чого була Вона, та знає, зі слів ОСОБА_2 , що зазначені речі останній перевіз до помешкання своєї дружини ОСОБА_1 на той час. На уточнююче запитання повідомила, що очевидцем вивантаження ОСОБА_2 своїх речей до помешкання ОСОБА_1 не була; 
- свідок ОСОБА_4 надав показання, згідно яких Він є батьком позивача ОСОБА_2 і колишнім свекром ОСОБА_1 . За місцем його проживання син ОСОБА_2 , який працює за кордоном на будівництві, певний час зберігав свої речі, серед яких був будівельний інструмент, з якого пам`ятає лише шуруповерт і переноску на 30 метрів. Згодом ОСОБА_2 під час свого перебування на території України забрав їх звідти і вивіз своєю машиною, очевидцем чого був Він, та знає, зі слів ОСОБА_2 , що зазначені речі останній перевіз до помешкання своєї дружини ОСОБА_1 на той час. На уточнюючі запитання повідомив, що очевидцем вивантаження ОСОБА_2 своїх речей до помешкання ОСОБА_1 не був, а ОСОБА_3 є його дочкою, яка мешкає разом з ним; 
- свідок ОСОБА_5 надала показання, згідно яких Вона є сусідкою за місцем проживання позивача ОСОБА_2 , який працює за кордоном на будівництві, та знає, зі слів ОСОБА_2 , що останній свого часу перевіз звідти свої речі до своєї дружини ОСОБА_1 на той час. На уточнююче запитання повідомила, що очевидцем вивантаження ОСОБА_2 своїх речей до помешкання ОСОБА_1 не була та не бачила тих речей за місцем проживання останньої, оскільки не була у неї вдома.

Нормативно-правове застосування:
Відповідно до ч.1-2 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічна за своєю суттю норма закріплена і в ч.3 ст. 368 ЦК України, у якій зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі за текстом – постанова Пленуму), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири.
Згідно ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Як вбачається з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Висновки суду 
- щодо необґрунтованості позову в частині поділу майна подружжя
Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В позовній заяві зазначено, що набуття позивачем ОСОБА_2 відповідного майна до реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 і відповідного майна вже як подружжям під час шлюбу підтверджується копіями документів доданих до позовної заяви та показами свідків.
Окремо суд відзначає те, що згідно вимог ч.2 ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.
Однак, суд відзначає те, що згідно вимог ч.1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
В свою чергу ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Натомість позивачем ОСОБА_2 не доведено заявлених обставин про набуття права власності, зокрема відповідачем ОСОБА_1 під час шлюбу з ним, на автомобілі SКODA OCTAVIA, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, та SКODA OCTAVIA, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів про ці факти, зокрема копій свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та/або копій договорів про укладення відповідних правочинів щодо них.
При цьому, положеннями ч.1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. 
В свою чергу ч.3 ст. 177 ЦПК України, у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів.
Таким чином, у разі відсутності у позивача ОСОБА_2 згаданих документів, то останній мав процесуальну можливість надати суду інформацію про право власності на зазначені транспортні засоби за відомостями органів ТСЦ МВС, в тому числі шляхом заявлення клопотання про витребування доказів.
Згідно ч.1 ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Позивачем не заявлено позовної(-их) вимог(-и) про визнання укладеного(-их) правочину(-ів) між сторонами, як подружжям, недійсним(-и) або удаваного правочину. 
При цьому, до позовної заяви не додано копії договору купівлі-продажу № 5149/2023/3690759 укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 07.03.2023 року в ТСЦ МВС № 5149, на який зроблене посилання у змісті самої позовної заяви (а.с.4). У зв`язку з чим цей факт не підтверджений доказом.
Внаслідок зазначеного залишились не доведеними не лише обставини щодо наявності права власності на зазначені вище транспортні засоби, але і самі ідентифікуючи відомості про них – номер кузову (VIN) та їх державні реєстраційні номери.
В свою чергу роздруківка щорічної декларації за 2023 рік поданої 26.03.2024 року (а.с.17-22) відповідачем ОСОБА_1 , як особою, уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, та перебуває у публічному доступі на офіційному веб-сайті НАЗК, не є належним і допустимим доказом на підтвердження фактів належності набутих нею у власність транспортних засобів, оскільки: 
- зазначені відомості вносяться до змісту декларації самою особою – декларантом, а достовірність цих відомостей є предметом вже перевірок здійснюваних НАЗК; 
- роздруківка декларації із публічного доступу на офіційному веб-сайті НАЗК не містить відображення ідентифікуючих відомостей про транспорті засоби – номер кузову (VIN) та їх державні реєстраційні номери; 
- зміст декларації не відображає саму правову підставу виникнення/набуття у відповідача ОСОБА_1 права власності на ці транспортними засоби, а саме на підставі якого саме правочину ці права виникли. В свою чергу, згідно пункту 2 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Таким чином позивачем ОСОБА_2 не лише не доведено самого виникнення у відповідача ОСОБА_1 права власності на зазначені транспортні засоби, але і не спростовано того, що відповідні набуття права власності відносять зазначене майно до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, а не особистої приватною власністю дружини. 
Окремо суд зазначає, що на офіційному веб-сайті НАЗК у публічному доступі відсутні відомості про те, що щорічна декларація за 2023 рік подана ОСОБА_1 26.03.2024 року пройшла перевірку.
Водночас суд зауважує, що зроблені судом вище висновки щодо подання декларації стосуються виключно вирішення цивільно-правового спору щодо поділу майна подружжя і не мають жодного юридичного значення для оцінки належності/неналежності виконання відповідачем ОСОБА_1 , як суб`єктом декларування, відповідних відомостей у змісті поданої нею декларації, оскільки це не стосується предмету розгляду у даній справі. 
Письмові документи додані до позовної заяви (а.с.12-16, 30) складені іноземною мовою і до них не додано перекладу на українську мову, внаслідок чого суд позбавлений можливості дослідити їх зміст та надати оцінку їх належності та допустимості як доказів на підтвердження обставин, які мають значення для вирішення справи, зокрема тих на які позивач посилається як на підставу своїх вимог.
В свою чергу належних і допустимих доказів – банківських документів тощо на підтвердження фактів саме отримання відповідачем ОСОБА_1 перерахованих позивачем ОСОБА_2 грошових коштів, а також цільового призначення таких коштів, до позовної заяви не додано. Відтак відсутня можливість перевірити належність використання відповідачем ОСОБА_1 відповідних грошових коштів, у разі їх отримання нею, які внаслідок свого призначення можуть і не належати до об`єкту майна подружжя, яке підлягає поділу.
Показаннями наданими в судовому засіданні свідками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і  ОСОБА_5 не підтверджено наявності у володінні відповідача ОСОБА_1 майна, яке спільною сумісною власністю подружжя, та/або особистою приватною власністю позивача ОСОБА_2 .
Самі показання свідків належними та допустимими доказами існування права власності на транспорті засоби.
Натомість позивачем не заявлено позовної вимоги про повернення безпідставно набутого майна, зокрема грошових коштів, у відповідності до ст. 1212 ЦК України.
У відповідності до першого речення ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.
Суд вважає, що позивач  ОСОБА_2 не реалізував свої процесуальні можливості щодо виконання свого обов`язку доведення обставини, які мають значення для справи і на які Він посилається як на підставу своїх вимог.
В свою чергу ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позов в частині поділу майна подружжя є необґрунтованим, а тому в цій частині задоволенню не підлягає. 

- щодо неналежності відповідача в частині зобов`язання відповідний орган вчинити дії
В позовній заяві також заявлено позовну вимогу про зобов`язання ТСЦ МВС № 5149 внести зміни у відповідну облікову базу щодо вказання власником SКODA OCTAVIA, 2013 року випуску, коричневого кольору, державний номер НОМЕР_3 позивача ОСОБА_2 .
Водночас із цим позивач не пред`являв позову до відповідного органу ТСЦ МВС, оскільки при поданні своєї позовної заяви до суду не визначав в ній останній як відповідача у справі.
Внаслідок чого відповідний орган ТСЦ МВС не був стороною у справі (відповідачем).
Тому судом за результатом розгляду справи також не може бути ухвалено рішення про зобов`язання органу вчинити певні дії.
Таким чином суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині позовної вимоги, яка стосується зобов`язання відповідний орган ТСЦ МВС вчинити певні дії, але не була до нього пред`явлена, а була пред`явлена до відповідача ОСОБА_1 .
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (висновок Великої палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 40).
Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позов в частині зазначеної вимоги вчинити дії пред`явлений до неналежного відповідача – ОСОБА_1 , а тому в цій частині задоволенню не підлягає. 

- щодо заходів забезпечення позову:
22.09.2025 року ухвалою суду (а.с.67-69), за відповідною заявою представника позивача (а.с.60-62), було вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_1 та будь-яким суб`єктам реєстраційних дій (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, сервісним центрам МВС) вчиняти будь-які реєстраційні дії та дії щодо відчуження транспортного засобу марки SКODA модель OCTAVIA, 2013 року випуску, право власності на який було набуто 07.03.2023 року відповідачем ОСОБА_1 
17.02.2026 року державним виконавцем Кодимського відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у межах виконавчого провадження № 79251208 було закінчене останнє у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документа – ухвали суду від 22.09.2025 року у справі № 503/1343/25 (а.с.152-154).
Згідно ч.9-10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
У зв`язку з чим та за умови ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 22.09.2026 року (а.с.67-69).
Керуючись ст. 158, 223, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:
Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 , до ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 , про поділ майна подружжя.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 22.09.2025 року, у вигляді заборони  ОСОБА_1 та будь-яким суб`єктам реєстраційних дій (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, сервісним центрам МВС) вчиняти будь-які реєстраційні дії та дії щодо відчуження транспортного засобу марки SКODA модель OCTAVIA, 2013 року випуску, право власності на який було набуто 07.03.2023 року ОСОБА_1 .
Виконання даного рішення в частині скасування вжитих заходів забезпечення позову доручити Кодимському відділу державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, який знаходиться за адресою: 66000, Одеська область, м. Кодима, вул. Соборна, буд. 88; та Регіональному сервісному центру ГСЦ МВС в Одеській області, який знаходиться за адресою: 65114, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5 та філії ГСЦ – Територіальному сервісному центру № 5149 Регіонального сервісному центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській, Херсонській області (ТСЦ 5149), який знаходиться за адресою: 66300, Одеська область, м. Подільськ, вул. Соборна, 202Б.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення складено 24.06.2026 року.

Суддя         Д.В. Вороненко