КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 753/22838/24
номер провадження № 22-ц/824/3975/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
розглянуву відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представник товариства з обмеженою відповідальністю «Юні-Реалті Груп» Скрипки Володимира Олександровича
на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2025 року /суддя Маркєлова В.М./
у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Юні-Реалті Груп» про повернення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , представником якого є ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «ЮНІ-РЕАЛТІ-ГРУП», в якому просить стягнути з відповідача:
- 12 510,00 грн - вартість депозиту;
- 12 302,00 грн - вартість прокату;
- 17 345,82 грн - пеня в розмірі 3%;
- моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІ-РЕАЛТІ ГРУП» на користь ОСОБА_1 :
- 12 510,00 грн - вартість депозиту;
- 12 302,00 грн - вартість прокату;
- 17 345,82 грн - пеня в розмірі 3%;
- моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн;
- судовий збір в розмірі 521,58 грн;
- витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, разом - 62 679,40 грн. /а.с. 85-104/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ТОВ «Юні-Реалті Груп» Скрипка В.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що договір прокату № 21/09 від 21.09.2024 року є нікчемним правочином через недотримання вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення. Посилаючись на частину 2 статті 799 ЦК України, апелянт зазначає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, а його недотримання відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України тягне нікчемність правочину.
На думку апелянта, оскільки договір та акт приймання-передачі не містять підпису позивача, вони є неукладеними, а тому не створюють жодних правових наслідків для сторін (статті 638, 640 ЦК України). Крім того, позивач не надав жодного належного доказу внесення коштів (фіскальний чек, квитанцію, платіжне доручення тощо), чим не довів факту виконання свого зобов`язання за статтями 692, 705, 706 ЦК України.
Апелянт також вказує на те, що надані позивачем примірники договору та акту є підробленими, оскільки при поданні позовної заяви вони не містили підпису позивача, а у відповіді на відзив вже містили. У зв`язку з цим апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив принципи оцінки доказів (статті 76-79, 81 ЦПК України), не задовольнив клопотання про витребування оригіналів документів та не застосував норми статей 215, 216 ЦК України щодо наслідків нікчемності правочину.
На переконання апелянта, автомобіль позивачу взагалі не передавався, а відповідач не отримав жодних коштів, у зв`язку з чим відсутній предмет спору. Апелянт просить скасувати рішення суду та стягнути на свою користь судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 358,80 грн.
Представник позивача адвокат Андрющенко А.В. у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Представник позивача наголошує, що договір прокату є публічним договором приєднання (стаття 633 ЦК України) та спеціальним видом договору найму (стаття 787 ЦК України). Договір прокату не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, оскільки частина 1 статті 209 ЦК України встановлює таку вимогу лише у випадках, прямо передбачених законом або домовленістю сторін, а в умовах договору № 21/09 така домовленість відсутня. Посилання апелянта на статтю 799 ЦК України є помилковим, оскільки зазначена норма регулює загальний договір найму транспортного засобу, а не договір прокату.
Представник позивача вказує, що факт укладення договору, передачі автомобіля та внесення коштів (застава 12 510,00 грн та плата за прокат 12 302,00 грн) підтверджується актом приймання-передачі, відеозаписами, на яких представник відповідача визнає отримання коштів, а також фактичною поведінкою відповідача, який прийняв автомобіль назад. Така поведінка відповідає принципу добросовісності (стаття 3 ЦК України) та доктрині venire contra factum proprium.
Щодо доводів про підробку документів представник позивача зазначає, що апелянт не надав жодних доказів фальсифікації (не ініціював почеркознавчу експертизу, не звертався до правоохоронних органів), чим не виконав обов`язок доказування (стаття 81 ЦПК України). Факт технічної несправності автомобіля (низький рівень моторного масла) підтверджується відеозаписами та перепискою, що є порушенням пункту 3.1.3 договору та статей 610, 611 ЦК України.
Представник позивача підкреслює, що позивач є споживачем послуг, а відповідач - суб`єктом господарювання, який надає послуги прокату на професійній основі, тому на нього покладається підвищений стандарт відповідальності відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача додаткові витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному провадженні в розмірі 25 000,00 грн.
Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, представники обох сторін звернулись з заявами про розгляд справи за їх відсутності, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що 21 вересня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЮНІ-РЕАЛТІ ГРУП» укладено договір № 21/09 прокату легкового автомобіля BMW M5 (д.н.з. НОМЕР_1 ) строком на 1 добу. Складено акт приймання-передачі, згідно з яким позивач вніс заставу 12 510,00 грн та плату за прокат 12 302,00 грн. Автомобіль передано позивачу. Під час експлуатації виявлено технічну несправність - низький рівень моторного масла, через що подальше використання було неможливим. Автомобіль повернуто того ж дня. Відповідач відмовився повернути сплачені кошти добровільно.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався статтею 787 ЦК України про те, що за договором прокату наймодавець, який здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм, передає або зобов`язується передати рухому річ наймачеві у користування за плату на певний строк, а також статтею 633 ЦК України про те, що договір прокату є публічним договором приєднання, умови якого встановлюються однаковими для всіх споживачів; статтею 209 ЦК України про те, що правочин, вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, прямо встановлених законом або домовленістю сторін, а також статтями 215, 216, 220 ЦК України щодо нікчемності правочинів та їх правових наслідків; статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що у разі прострочення виконання послуги споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, та статтею 22 цього ж Закону про можливість стягнення моральної шкоди при порушенні прав споживача; статтями 76-81, 89 ЦПК України про правила оцінки доказів, обов`язок доказування та критерії належності, допустимості та достовірності доказів.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що між сторонами укладено договір прокату автомобіля, автомобіль фактично передано позивачу, оплата здійснена, а відповідач порушив умови договору щодо передачі технічно справного автомобіля (п. 3.1.3 договору), у зв`язку з чим сплачені кошти підлягають поверненню, а також стягненню пені та часткової компенсації моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що відхиляються, з таких підстав.
Апелянт стверджує, що договір прокату № 21/09 від 21.09.2024 року є нікчемним правочином через недотримання вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення (ст. 799 ЦК України) та неукладеним, оскільки документи нібито не містять підпису позивача. Крім того, апелянт вказує на відсутність доказів внесення коштів та стверджує, що надані позивачем документи є підробленими.
Відповідно до статті 787 ЦК України за договором прокату наймодавець, який здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм, передає рухому річ наймачеві у користування за плату на певний строк. Такий договір є публічним договором приєднання (ст. 633 ЦК України), умови якого встановлюються однаковими для всіх споживачів. Закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору прокату легкового автомобіля. Посилання апелянта на частину 2 статті 799 ЦК України є помилковим, оскільки зазначена норма регулює загальний договір найму транспортного засобу, а не спеціальний вид договору прокату.
Судом встановлено, що договір прокату та акт приймання-передачі автомобіля були укладені в простій письмовій формі, що відповідає вимогам закону. Факт укладення договору, передачі автомобіля та внесення коштів (застава 12 510 грн та плата за прокат 12 302 грн) підтверджується актом приймання-передачі, відеозаписами, перепискою сторін, а також фактичною поведінкою відповідача, який прийняв автомобіль назад. Така поведінка відповідає принципу добросовісності (ст. 3 ЦК України) та доктрині venire contra factum proprium.
Щодо доводів апелянта про підробку документів колегія зазначає, що апелянт не надав жодних доказів фальсифікації (не ініціював почеркознавчу експертизу, не звертався до правоохоронних органів), чим не виконав обов`язок доказування (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд першої інстанції дав належну оцінку наявним доказам у їх сукупності відповідно до вимог статей 76-79, 89 ЦПК України.
Колегія також відхиляє доводи апелянта про відсутність доказів оплати. Факт внесення коштів підтверджується не лише письмовими документами, але й поведінкою відповідача, який прийняв автомобіль у прокат, користувався ним та не повертав сплачені кошти добровільно. Така поведінка є достатньою для визнання факту виконання зобов`язання позивачем.
Таким чином, апелянт не довів нікчемності чи неукладеності договору прокату, не спростував факту передачі автомобіля та внесення коштів, а також не надав доказів підробки документів. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на формальних міркуваннях та неправильному тлумаченні норм матеріального права.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції.
Представник позивача просить стягнути з відповідача додаткові витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 25 000 грн., підтверджені додатковою угодою /а.с. 145/
Колегія суддів вважає зазначену суму обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню.
Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу, понесені стороною, на користь якої ухвалено рішення, підлягають стягненню з іншої сторони. При визначенні розміру таких витрат суд враховує складність справи, обсяг роботи адвоката, час, витрачений на підготовку апеляційної скарги, відзиву та участь у судових засіданнях апеляційної інстанції.
Оскільки апелянт не надав заперечень щодо розміру та обґрунтованості витрат, а представником позивача були надані відповідні докази (договір про надання правничої допомоги та платіжні документи), колегія вважає вимогу про стягнення 25 000 грн обґрунтованою.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представник товариства з обмеженою відповідальністю «Юні-Реалті Груп» Скрипки Володимира Олександровича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Юні-Реалті Груп» на користь ОСОБА_1 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 29.05.2026 р.

Головуючий: Судді: