Справа № 183/2545/26
№ 2/183/1165/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року місто Самар Дніпропетровської області
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді – Дубовенко І.Г. за участю секретаря судового засідання Чабаненка Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Самар у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – приватний нотаріус Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кібець Людмила Григорівна, про визнання договору дарування недійсним, суд –

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В обґрунтування позову позивач зазначає, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2008 року належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у якій з моменту її купівлі він постійно мешкає та користується нею. У 2015 року він познайомився з ОСОБА_2 , а 15 квітня 2016 року вони одружилися. Після одруження вони постійно мешкають у спірній квартирі та користуються нею. Через його похилий вік та погіршення стану його здоров`я, відповідач запропонувала оформити договір довічного утримання, за яким вона буде утримувати та доглядати його до смерті, а після його смерті квартира, у якій вони спільно мешкають – стане її власністю. З цією метою 21 липня 2021 року вони у приватного нотаріуса уклали відповідний договір. Однак у березні 2026 року позивачу стало відомо, що відповідач має намір виселити його з його ж житла, через що він звернувся за правовою допомогою та дізнався, що 21 липня 2021 року він уклав з відповідачем не договір довічного утримання, а договір дарування квартири. Враховуючи, що вказана квартира є єдиною власністю позивача як і його єдиним житлом, ураховуючи його похилий вік і стан здоров`я, а також велику вірогідність залишитись без єдиного житла, він вимушений звернутися до суду з позовом про визнання такого договору дарування недійсним.
Відповідачем відзиву на позов не подано, подано заяву у якій позовні вимоги ОСОБА_3 визнає у повному обсязі.
Третьою особою – приватним нотаріусом Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кібець Л.Г. подані пояснення, у яких зазначає, що 21 липня 2021 року до неї звернулися сторони у справі з проханням посвідчити договір дарування квартири на ім`я відповідача. У день укладання договору дарування у сторін договору будь-яких питань до нотаріуса не було; дієздатність позивача у нотаріуса сумнівів не викликала. На її думку позивач усвідомлював, що підписує договір дарування, більше того вони обоє чекали у приймальні у день укладання договору поки нотаріусом буде проведено реєстрацію права власності на ОСОБА_2 . Вважає посилання позивача на те, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 оформлене на відповідача йому стало відомо лише у березні 2026 року – не відповідає дійсності.

Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2026 року у справі відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання. 16 березня 2026 року за заявою позивача постановлено ухвалу про забезпечення позову.
07 травня 2026 року у справі закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання позивач та/або його представник не з`явилися. Позивачем подано заяву у якій просить розглянути справу за його відсутності, а також письмові пояснення, у яких посилаючись на те, що він є громадянином Литовської республіки погано розуміє українську мову, що зумовило його помилку при укладенні оспорюваного правочину. Так укладаючи оспорюваний договір, він вважав, що укладає договір довічного утримання, тому як через відсутність будь-яких близьких осіб, окрім дружини ОСОБА_2 , йому у його віці необхідна допомога по догляду за ним. Квартира за договором є єдиним його місцем проживання, іншого житла у нього немає.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, у своїй заяві просить розгляд справи проводити за її відсутності. Відзиву на позов не подала. У своїй заяві позовні вимоги позивача визнала у повному обсязі, просить задовольнити позов ОСОБА_4 .
Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена судом, у своїй заяві просить розглянути справу за її відсутності.

Суд, дослідивши підстави позову, а також матеріали справи в їх сукупності, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів суд дійшов наступних висновків.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Положеннями частини 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Судом встановлено, що 21 липня 2021 року між ОСОБА_1 , як дарувальником та ОСОБА_2 , як обдаровуваним, укладений договір, за яким дарувальник передав у власність обдаровуваній квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 – безоплатно, а обдаровувана прийняла у дарунок зазначену квартиру (п. 1.1., 1.2. Договору).
Квартира, що відчужується, належить дарувальнику на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 03.07.2008 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кібець Л.Г. за реєстровим №929, право власності зареєстроване КП «Новомосковське МБТІ» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.07.2008р. за реєстраційним номером 200114038 (п. 1.3. Договору).
Сторони домовились, що дарувальник – ОСОБА_1 має право проживати та бути зареєстрованим у квартирі що дарується за цим договором на протязі будь-якого часу за своїм бажанням або довічно (п. 3.2. Договору).
Договір дарування від 21 липня 2021 року посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кібець Л.Г. та зареєстровано у реєстрі за № 229.
Цього ж дня – 21 липня 2021 року виданий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_5 вказує, що його дружина 21 липня 2021 року запевнила його що укладення оспорюваного договору є частиною договору довічного утримання. Через те, що після укладення оспорюваного договору між сторонами нічого не змінилося, тобто вони як проживали у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 так і залишилися в ній мешкати та спільно користувалися нею. Позивач іншого житла немає і не мав, а тому оспорюваний договір дарування є фіктивним. Враховуючи той факт, що вказана квартира була єдиною його власністю та єдиним місцем проживання, завіряння ОСОБА_2 у тому що укладення договору 21 липня 2021 року є частиною договору довічного утримання позбавило його можливості правильно зрозуміти наслідки укладання такого правочину.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).
Відповідно до вимог ч. ст. 234 ЦК України – фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. 
Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав його фіктивності, на підставі вимог ст. 234 ЦК України – не встановлено.
У той же час, статтею 3 ЦПК України, визначено, що 1. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 2. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. 3. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 4. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Статтею 4 ЦРК України – 1. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 2. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. 3. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. 4. Угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом. 5. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
А статтею 5 цього ж кодексу визначено, що 1. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 3. Єдиним способом захисту прав осіб, які є (були) учасниками банку і права та інтереси яких були порушені внаслідок виведення неплатоспроможного банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення Кабінету Міністрів України, є відшкодування завданої шкоди у грошовій формі. 4. Визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного в частині третій цієї статті, не може бути підставою для застосування способів захисту у вигляді визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку. 5. Єдиним способом захисту прав осіб, права та інтереси яких були порушені внаслідок продажу пакетів акцій, що належать державі у статутному капіталі банків, на підставі протиправних (незаконних) рішень (індивідуальних актів) Міністерства фінансів України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, є відшкодування завданої шкоди у грошовій формі. 6. Визнання протиправними (незаконними) індивідуальних актів/рішень, передбачених частиною п`ятою цієї статті, не може бути підставою для застосування способів захисту у вигляді визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених внаслідок продажу пакетів акцій, що належать державі у статутному капіталі банків.
Позивач у своєму позові та письмових поясненнях посилається на помилку з його боку при укладенні оспорюваного договору, тому як він передбачав, що разом з дружиною оформлює договір довічного утримання, за яким право власності реєструється за дружиною, яка буде його доглядати, а він має право на догляд з її боку та довічне проживання у цій квартирі.
У своїй заяві про визнання позову ОСОБА_2 визнала такі обставини, зазначені позивачем.
Окрему увагу суд звертає також на те, що при реєстрації у встановленому законом порядку речового права на нерухоме майно, після посвідчення договору дарування 21 липня 2021 року між ОСОБА_1 , як дарувальником та ОСОБА_2 , як обдаровуваним, квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та видачі відповідного витягу з ДРРП – відомості щодо обтяження, що передбачені п. 3.2. оспорюваного договору, а саме про те, що дарувальник – ОСОБА_1 має право проживати у квартирі що дарується за цим договором довічно – відсутні.
Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що позивач, укладаючи оспорюваний договір фактично передбачав умови договору довічного утримання, за яким ОСОБА_2 набуває право власності на квартиру і зобов`язується утримувати та доглядати його до дня смерті, та забезпечити його проживання в цій квартирі довічно.
Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину договір дарування за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, у той же час реєстрація права довідного користування позивачем квартирою не була здійснена, у судовому засіданні підтверджений факт того, що оспорюваний договір був вчинений позивачем внаслідок помилки, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним – підлягають задоволенню.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-5, 12, 13, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 280-282 ЦПК України, суд –

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири від 21 липня 2021 року зареєстрований в реєстрі за № 229, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кібець Людмилою Григорівною, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2665 (дві тисячі шістсот шістдесят) гривень.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .
Третя особа: приватний нотаріус Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кібець Людмила Григорівна, адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя        І.Г.Дубовенко